312 



den pinligt spaendte Herelse lyder del som et fjernt Vand- 

 falds Brusen. Forgaeves s0ger ogsaa 0iet efter Tegn til 

 Liv. Intetsteds sees Buske eller Traeer, ja ikke engang 

 en Tot t0r Straa. Aldrig bar den Fremmedes Fod dvaelet i 

 denne Orken uden for at flye den og atter komme til 

 Menneskers Boliger. Gravheie og Been, D0d og Forraadnelse 

 under aile Skikkelser ere de eneste Spor af de Hundreder 

 og Tusinder, som droge ad denne Forfa3rdelsens Vei. I 

 langsomme Kredse svaever Aadselgribben i Luften, bag 

 Sandheiene lusker Schakalen frem ; de gjere Jagt paa Lig. 



Karavanen vansmaegter af T0rst; thi Vandseekkene ere 

 allerede t0mte, og Kamelerne have skaft'et den sidste Draabe 

 op fra Maven for at befugte Tungen. Det er fern Dage 

 siden de sidst bleve vandede ; snart maa dette blive an- 

 derledes, hvis ikke Dyrene og med dem iMenneskene 

 skulle bukke under. Bragte Stormen blot en sort Sky, 

 kunde Lynene blot aabne Himlens Sluser, da vilde de 

 Vansmaegtende blive kvaegede; Levens Brol vilde fryde 

 dem, thi det varslede dog altid om det laengselfuldt ven- 

 tede Land. 



Pludseligt viser sig en m0rk Stribe. Maschallah ! Fata 

 morgana! En Flod, et Hav fremvaelter sine B0iger, slanke 

 Traeer voxer frem med deres vuggende Kroner. Mure med 

 flagrende Faner, fredelige Hytter, solbeskinnede Haver 

 Alt, hvad den febersyge Hjerne udmaler sig, ligger hist 

 borte. Af de gledende Dunster have Orkenens Djinns 

 vaevet dette Trylleri, der er fordaerveligere end alle andre. 

 Vee den Reisende, hvis ban vil f01ge dette lokkende Bil- 

 lede og vil laedske sin T0rst af dette lysende Baeger! I 

 en bestandig Tilbagevigen vilde det drage ham laengere 

 ind i D0dens Rige, indtil det er umuligt at vende tilbage. 



