313 



Karavanen mumler en stille B0n og drager modles og 

 haables videre. 



Tersten bliver mere og mere uudholdelig, ethvert 

 Aandedrag gyder ligesom lid i Blodet. Enkelte af de 

 bageste Kameler udst0de et Angstskrig og segne zittrende 

 om. Deres Kraefter ere udtemte. Vel vidende deres 

 Skjaebne ligge de der stannende i Sandet, deres blide 

 sergmodige 0ie felger den bortdragende Karavane og van- 

 drer omkring, ligesom for at s0ge Hjaelp. Ueligionen for- 

 byder Araberen at draebe det trofaste Dyr undtagen for 

 dets Kjeds Skyld, og derfor maa han endog senere gjere 

 Bod. Men Gribben og Schachalen ere allerede i Naerhe- 

 den, skrigende og med tunge Vingeslag komme Skarer af 

 Ravne hidflyvende for at senderrive Byttet, f0r endnu alt 

 Liv er udslukket. Toget drager langsomt videre. En 

 Pilgrim eller en udmattet Qvinde blive tilbage uden at 

 man maerker det. Deres Dyr ere styrtede. Forgjaeves 

 s0ge de at f0ige Karavanen. Men snart segne de om, og 

 med Burnussen trukken op om Hovedet og Ansigtet vendt 

 mod Mekka laegge de sig gudhengivne til deres sidste 

 S0vn, der ofte f0rst kommer efter langvarige haarde Pinsler. 

 Saaledes d0e de eensomt i 0rkenen og efter faa Dages 

 Forleb bar maaskee Samumen henveiret de sidste Spor af 

 dem En saadan Lod venter mange i Orkenen. Men 

 hvad befrier da den 0vrige Karavane , som drager lang- 

 sommere og langsommere afsted, for en lignende Skjaebne? 



Solen daler ned. Saelsomt glide Karavanens Skyg- 

 ger over det gule Sand; det er, som om D0den gav 

 den et F01ge af Sp0gelser. Da udstraekker Scheikens 

 Dromedar paa engang sin Hals ; den sn0fter med de vidt- 

 opspilede INaeseboer og udstader et vrindskende Skrig. Fra 

 den fjerne Kilde indsuger den en fugtig Luflstrom. Den 



