314 



steiler, styrter afsted i vild Fart, opbydende sine sidste 

 Krafter og uden at lade sig standse, og under Jubelraab 

 folger den hele Karavane den. Alles 0ine lyse af Glaede, 

 en elektrisk lid gjennemzittrer de til Doden udmattede 

 Lemmer. Snart bar man naaet Oasen. En Palme knei- 

 ser med sin Krone , ved dens Rod udbreder Tamarisken 

 sine taette Grene, mellem Graes og Siv fremskyder den 

 rislende Kilde sin livsforfriskende Drik. Den bar frelst 

 Karavanen. 



Kamelerne have drukket, Driverne raabe deres gjen- 

 nemtraengende Krri! og nu leire Dyrene sig. Forsigtigt og 

 i samme Tempo, hvori de reise sig op, laegge de sig nu 

 ned. Den beier f0rst det ene Forbeen lidt, derpaa det 

 andet, og falder da med sin Oppaknings og det knoklede 

 Legemes hele Vaegt ned paa Leddepuderne ; nu traekker 

 den ogsaa Bagbenene med de lange Laar ind mod For- 

 benene og lader sig falde ligesaa tungt ned paa dem; 

 Knaeleddene presses sammen som Hsengsler, og det hele 

 Legeme med alt, hvad det baerer, hviler paa Bagkroppen, 

 indtil det vaeldige Dyr bar indtaget det fuldkommen rolige, 

 for det eiendommelige Leie. . Ferst naar det hviler paa 

 Brystet, kan Bagagen tages af det; de aflaessede Varebal- 

 ler blive liggende paaJorden ved Siden af det. Kamelen 

 er nu fri for sin Byrde, staaer op og gaaer ud paa 

 Graesgangen. Den forlanger kun Torne , dens skarpe 

 Taender senderknuse dem let og gjerne, som om det var 

 Graesstraa. 



Imidlertid gaaer Solen ned i Horizonten som en g!0- 

 dende Rubin og udgyder et Purpurskjaer over hele den 

 raedsomt storartede Orken, forsvinder i naeste Oieblik og 

 alt er indhyllet i Tusmerke. Teltene blive reiste. Man 



