321 



Enhver kan skjule sig for sine Medmenneskers Had. Did- 

 hen! Didhen! 



Der finder jeg allerede andre Kammerater til Erstat- 

 ning: den haardhjertede Ulv, den glatte Leopard, den tyk- 

 mankede Hyaene. 



Synderen forfelges ikke der for sin Synds Skyld; de 

 saette sig mod Forurettelse , ingen er feig og viger; 

 men er jeg er modigere end dem alle. 



Jeg feler mig forladt af hine Mennesker, som man 

 ikke kan betvinge ved Velgjerninger, hvis Naerhed ei voi- 

 der nogen Glaede. 



Jeg maerker ikke deres Fravaerelse, naar jeg kun bar 

 tre Ting: Mil uforsagte Mod! Mit funklende Svaerd! Min 

 lange, mD3gtigt bvinende Due! 



Naar den udsender sin Piil, da zittrer den skjenne 

 Streng, hvormed den nu haenger fast paaKoggeret; Pilene 

 i Koggeret rasle da som Moderens Klagetoner, naar de 

 ber0ve hende hendes Barn. 



Terst kan jeg udholde; Qvinder kan jeg forsage; jeg 

 forskraekkes ei ved den opflyvende Fuglesvaerm; jeg raed- 

 des ei, naar Strudsen viser sig. 



Jeg er aldrig ubevaebnet, min Sjael aldrig modles. 



Naar min Fod betraeder Orkenens Stene, maae de ud- 

 spye Gnister og springe i Stykker. 



Jeg beseirer Hungeren ved tomme Tr0stegrunde, ind- 

 til den bliver til intet. 



Jeg nedsluger Jordens terre Slav uden Vaede og bry- 

 der mig ei om Redningsmanden, der giver mig at drikke, 

 men berever mig min Frihed. 



Jeg taaler alt, kun ikke Vanaere. 



Som en hungrig Ulv drager jeg i Morgendaemringen 

 fra den ene Orken til den anden. 



21 



