248 



dem i Kullagene, og ved hvilke Virkninger ere de blevne 

 omdannede til hvad vi kalde Steenkul? Vi ville ferst 

 unders0ge det forste Sp0rgsmaal. Den naturligste Tanke 

 vilde vasre, at Affaldet af Datidens Skove i Aarhundreders 

 L0b har ophobet sig paa Skovbunden til Lag, der efter- 

 haanden gik over til at blive Kul, ligesom vi ogsaa den 

 Dag i Dag see de omstyrtede Stammer og aarligt affaldende 

 Grene og L0v forene sig med Skovbundens ofte frodige 

 Plantevext til at danne et stadigt voxende Daekke af Plante- 

 muld. Unders0ge vi imidlertid Forholdene lidt neiere, 

 viser det sig imidlertid, at Kuldannelsen neppe kan vare 

 gaaet til paa en saa simpel Maade. Taenke vi os den 

 kraftigste L0vskov her under vore Breder forvandlet til 

 Kul og udbredt eensformigt over hele Skovens Areal, vilde 

 den neppe kunne dsekke Jorden med et Lag Kul af 4^" 

 Tykkelse, saa ringe er den virkelige Kulmaengde i en 

 levende L0vskov; og hvis den blev staaende, vilde den i 

 L0bet af 100 Aar neppe danne et Kullag af 2" Tykkelse 

 af affaldende Grene, Blade og omstyrtede Stammer. Der 

 maatte da hengaae 600 Aar, far et Kullag af 1' kunde 

 dannes, og 60,000 Aar, f0r saadanne Lag paa 100' kunde 

 ophobes , som vi f0r have omtalt fra flere af Europas 

 Kulbasiner. Om vi ogsaa ops0ge den frodigste Urskov 

 under Troperne, fmde vi dog intet Tilsvarende, der be- 

 rettiger os til at antage, at Kulformationens Skove skulde 

 have begravet sig selv under deres aarlige Affald og om- 

 dannet sig til mange Fod maegtige Kullag, thi de op- 

 samlede Plantelevninger blive aldrig liggende uforandrede 

 men forbruges til den nye Vaexts Dannelse eller gaae ved 

 Henraadnen over i Atmosphseren, saa at man kan antage, 

 at det hele Plantemuld i en Skov under almindelige For- 

 hold aldrig vilde blive saa magtigt, at det kunde danne 

 et Lag Steenkul af en Fods Tykkelse. 



