309 



og laegger neie Maerke hertil. Bliver ban alligevel ved at 

 laesse Kamelen, blive dens Skrig svagere, snart udsteder 

 den endnu kun enkelte Suk, og tier den endelig, da tier 

 den for stedse. Den bliver liggende paa Jorden, hverken 

 Slag eller Kj^rtegn, hverken Hunger eller T0rst bringe 

 den ud af Stedet, rolig ligger den og venter paa D0den. 



Efter 2 Timers Forl0b er Karavanen fserdig. Dei- 

 gives Signal til Opbrud, og efterhaanden saette de utallige 

 Dyr sig iBevaegelse, det ene bundet bagved det andet og 

 10 til 20 forenede i et Kobbel, indtil det hele Tog dan- 

 ner en uoverskuelig af Stev omkredset Linie. Karavanens 

 Ferer, en stolt Araber med den lange Flint over Skulde- 

 ren, rider foran paa et Muulaesel. Ved Siden af Karae- 

 lerne gaae Driverne, athletiske tause Negre eller snak- 

 somme S0nner af Orkenen. Paa Kamelens Ryg sidder 

 den aarvaagne Kjebmand, med Haanden paa Sablen eller 

 Dolken, eller Pilgrimmen, hvem et helligt L0fte drager 

 til Mekka, eller den phlegmatiske Tyrk med sin heie Fez, 

 eller Frankeren, der vakler ubehjeelpsomt frem og tilbage, 

 og laengere tilbage seer man tils!0rede, nysgjerrige Qvin- 

 der, pakkede i Kurve, to og to paa hver Kameel. Rundt 

 omkring Karavanen svaerme Beduiner, der skulle s0rge 

 for dens Sikkerhed, paa smaae kraftige Heste eller smaae 

 Dromedarer. En hvidskjaegget Scheik er deres Anf0rer; 

 de ere i en evig Bevaegelse, fare leende frem og tilbage, 

 under stadig Speiden; Fjederbuskene paa deres lange 

 Landser, deres hvide folderige Burnusser, deres sorte Haar 

 flagre for Vinden. 



Nu stigerSolen op; den gyldne Kugle ruller re en og 

 majesta?tisk hen over Orkenen, som da den f0rste Gang 

 lyste over Jorden. Karavanen vender sig mod den op- 

 gaaende Sol og hilser Skabningens Herre. Men dens 



