310 



Bon ledsages ikke af Ord; Mennesket er taust og stille 

 sotn den omgivende Natur. Man herer kun Driverens 

 heese Strubetoner og Lyden af de Klokker, hvormed ban 

 behaenger sin Kameel. Solen stiger heiere, den kaster 

 sine gledende Straaler ned paa Jorden, hvorfra de vende 

 ligesaa gledende tilbage. Raskt vandrer Huddien i Skyg- 

 gen af sin jevnt fremskridende Kameel; brogede Eventyr 

 smile ham imede fra Sandet, ban drommer om sprud- 

 lende Kilder, om Palmer med gyldne ^Ebler, om Trolde 

 og Drager, som vogte Rubiner og Karfunkler i Krystal- 

 slotte. filler ban fortaeller Kamelen sin egen Historic, sine 

 Bedrifter og Daarskaber, og glaeder sig over sin Tilherer, 

 der lytter til bans Tale med tilspidsede 0ren. For at 

 fremskynde dens Gang taler ban snart til den om dens 

 Race og Stamtavle , om dens beramte Forfaedre , om de 

 Veie, de tilbagelagde, om deres Venskab og Eventyr med 

 bans egen Familie, og lover den et talrigt Afkom. Snart 

 roser ban den som sin bedste Kameel, bleeser den To- 

 baksrog i de opspilede Naeseboer, lover den, at den snart 

 skal faae en Hustru, kalder den Broder, kysser den og 

 synger Sange om Kjaerlighed og Krig for den. Af og til 

 presser det lyttende Dyr Kjaeberne sammen, skjserer Taen- 

 der og dreier Hovedet om mod Sangeren, hvis Haand den 

 taknemmelig slikker. Den glemmer enhver Traethed, og 

 uagtet sin tunge Byrde tilbagelagger den til sin Herres 

 Glaade utrolige Straekninger. Man skulde naBsten troe, at 

 Naturen havde, foruden det kraftige og udholdende Legeme, 

 skjaenket Kamelen denne Sands for Musik og Sang, som 

 en anden og maaskee endnu kraftigere Gave til at ud- 

 holde de for ethvert andet Dyr uudholdelige Besvaerlig- 

 beder i Orkenen. 



