233 



Riegels, idetmindste siges der at Hensigten er at opelske 

 Skov. Denne her altsaa betragtes som et Daempnings- 

 middel, hvormed vore Klitter skulle bedaekkes for at fore- 

 bygge al videre Daempning og Sandflugt. Men naar vi 

 betragte saavel ovenstaaende Forseg som Klitplanterne i 

 Alrnindelighed og see de lange straengeformige Redder 

 eller Mellemstokke, som Planten udskyderfor at opsoge den 

 sparsomme Naering, som Bund en tilbyder, f. Ex. en to 

 Fod hei Havtorn at udskyde Rodstraenge af idetmindste 

 7 J\en$ Laengde, ikke at tale om Klittagets Mellemstok, 

 der kan have en Laengde af 20 og flere Fod, og i hvert 

 Fald den store Udvikling under Jorden i Forhold til de 

 ubetydelige Stammer, og at denne Rodmasse endda kun 

 kan vedligeholde Plantens Liv, ikke forage dens Vaext; 

 saa laere vi heraf, at den Rodmasse, som et ordenligt 

 Skovtrae maatte have for at kunne udvikles og vedlige- 

 holdes, maae vaere saa overordenlig stor og af et saa- 

 dant Omfang, at Roddannelsen saa langt vil overskride 

 den naturlige, at det ikke er sandsynligt, at Naturen i 

 saadant Maal vil overskride sin saedvanlige Graendse. Be- 

 tragte vi endvidere den krybende Vaext, som Traeplanterne 

 i Klitten have, at ikke et eneste af de for 30 og flere 

 Aar siden plantede Tracer have opnaaet en Sterrelse, der 

 er vaerd at tale om, at de, udsatte for Vinden, antage 

 Buskform, at det selv paa god Bund ikke er muligt at 

 opelske et fritstaaende Trae, og at de, som have Lae i Ung- 

 dommen, blive afklippede og tildannede i Kronen som 

 Taget paa et Huns, ja endnu fladere, saasnart de naae 

 over Laeet, at de for Vinden enten ganske eller tildeels ud- 

 satte Traeer aldrig opnaae mere end en vis Heide, at, naar de 

 komme til dette Hoidepunkt, hvert Aars Sommerskud endog 

 gaaer bort om Vinteren, ikke af Frosten, men af Seluften, 



