238 



som Braendmateriale. For disse var det sorte Rav, som 

 de kaldte Steenkullet, i det Heieste et behageligt Laege- 

 middel. Industrien var hos dem i sin Barndom, Klimaet 

 n0dte ikke til at anvende store Maengder af Braeridmateriale, 

 og de sydeuropasiske Halveer vare desuden endnu ikke be- 

 revede deres Skove. Hertil kommer, at Europas maegtige 

 Kulforraad ligge opsamlede i Mellemeuropa fra England over 

 Frankrig, Belgien, Tydskland og Mellemrusland. Kun 

 Spanien synes at besidde sterre Kullag, men de ere selv 

 nu kun lidet benyttede. Nordboen var som Sydboen hen- 

 viist til sine Skove og til Tervemoserne. Det var derfor 

 ogsaa i Mellemeuropa, at Kullene ferst vare kjendte og i Brug. 

 Fra England omtales de allerede i Aaret 853, og Beboerne 

 af Newcastle fik 1239 Privilegium af Henrik den Tredie paa 

 at grave Steenkul. I Belgien vare de allerede i almindelig 

 Brug i Aaret 1200. Hvor lidet man i Sydeuropa agtede 

 herpaa, kan sees deraf, at Venetianeren Marco Polo, der 

 i 12721295 gjorde sin ber0mte Reise til Kublai Chan 

 i Tatariet, med Forbauselse beretter, at ban i Landet 

 Catai (Nordchina) >saae en sort Steen, som man graver 

 ud af Bjergene. Naar den antaendes, braender den som 

 Kul (Traekul) og holder Varmen langt bedre end Tree, 

 thi naar man laegger den paa Ilden om Aftenen, finder 

 man den endnu braendende om Morgenen. Der er ingen 

 Mangel paa Trae, men Stenene ere billigere og braende 

 langsommere ud. Befolkningen er desuden saa taet og 

 bar saamange Ovne og Badekamre, som bestandig holdes 

 varme, at Braendet snart ikke laengere vilde strsekke til til 

 Forbruget. 



Kullene udgjore imidlertid kun en ringe Deel af den 

 hele Kulformation. Hovedmassen bestaaer af Sandsteen 

 og Skifer, hvis Underlag i England dannes af en spaltet 



