239 







og udhulet Kalksteen, den saakaldte Bjergkalk, der giver 

 de vilde og senderrevne Peakbjerge i Nordengland deres 

 maleriske Skjenhed. Naesten alle Englands og Belgiens 

 Huler ligge i Bjergkalken, som ogsaa den beremte 6 Mile 

 dybe Mammuthhule i Kentucky; i Indiana bliver en Flod 

 (lost River, den forsvundne Flod) borte i de underjordiske 

 Huler og kommer ferst tilsyne igjen i flere Miles Afstand. 



I Skiferne over denne Kalksteen , der dog mangier 

 paa mange Steder, ligge Kullene i Lag, der i Gjennemsnit 

 neppe have mere end 3 Fods Maegtighed (Tykkelse); kun 

 undtagelsesviis svulme de op til en Tykkelse af 20, 50, 

 ja 100 Fod og derover, men saadanne Kulbjerge have kun 

 ringe Udstraekning og kite sig snart ud, som det hedder 

 i Bjergmandssproget. De middeltykke Lag brede sig over 

 den storste Flade. Saaledes kan man forfelge det 10 Fod 

 tykke Kullag ved Pittsburg i Pennsylvanien paa en Strsekning 

 af 10 Miil langs Floden Monongahela. Derimod ligge ofte 

 mange Kullag over hinanden vexlende med Skifrene. 

 Mellem 3 og 26 Lag er det hyppigste, men man taeller 

 dog omtrent 100 Lag i det sydwalesiske , 164 i det 

 saarbriickske ja endog 225 i Donetz'er Kuldistrictet i Syd- 

 rusland, hvor den samlede Maegtighed af alle Kullagene 

 er over 400 Fod. Betaenker man, at Kulformationen i 

 Sydwales anslaaes til at have en Maegtighed af 12000 Pod, 

 vil man see, at selv disse rige og uudtommelige Kulmasser 

 kun udgjere en forholdsviis ringe Deel af den hele For- 

 mation. 



Den blotte Maegtighed af Kullagene er imidlertid 

 ikke tilstraekkelig til at gjere dem vaerd at bearbeide. 

 Det kommer her naturligviis tillige an paa Leiringsfor- 

 holdene, det vil sige den Maade, hvorpaa Lagene er be- 

 liggende saavel til andre Steenarter, som til den horizon- 



