392 



Uagtet Veiret 1851 ellers var gunstigt for Viinstokkens 

 Udvikling og Druernes'Modning, var Viinhasten dog kun 

 god i de Egne , som ikke vare ramte af Sygdommen. 

 Vaerst rasede den allerede dengang i Syden, navnlig i Naer- 

 heden af Middelhavet, saaledes i Languedoc og i Toscana. 



1852 gjentog Sygdommen sin edelaeggende Vandring 

 gjennem Europas Viinbjerge , og den var alter vaerst i 

 Middelhavslandene, hvor flere Viingaarde bleve saaledes 

 medtagne, at alt Arbeide var unyttigt, hvorved mange Dag- 

 leiere tabte Fortjenesten. Fra nu af betragtede man 

 Sygdommen ikke som et forbigaaende Onde, men som 

 farlig for Nationalvelstanden. Erkebiskoppen af Mont- 

 pellier lod i dette Aar holde Forben i alle Kirkerne i 

 sit Dioces for at befrie Landet fra denne Plage. Overalt 

 organiserede man Kommissioner af kyndige Folk, der skulde 

 studere Sygdommen og finde Midler imod den. 



1853 rasede Sygdommen for Frankrigs Vedkommende 

 i Provence, i Rhonedalen, i Roirsillon, i Bordelais, og den 

 optraadte nu for ferste Gang i Champagne og Bourgogne, 

 hvor den dog aldrig naaede den Styrke som i Sydfrankrig. 

 Her vare alle Viingaarde uden Undtagelse angrebne. Det 

 var isaer Frontignan og Lunel, som i dette Aar bleve 

 saaledes medtagne, at i mange Viingaarde vare de ni Tiende- 

 dele af Druerne edelagte, og andetsteds ansaae man det 

 ikke for Vaerd at heste det, som Sygdommen havde for- 

 skaanet. En af de sergelige Felger heraf var, at den 

 arbeidende Befolkning, der pleiede at finde Beskjaeftigelse paa 

 Viingaardene, ved den gjentagne Misvaext blev n0dt til at ud- 

 vandre for andetsteds at s0ge sit Underhold. Det er sandsyn- 

 ligt, at mange Egne i Sydeuropa i samme Grad have vaeret 

 hjemsegte af Sygdommen, dog er det kun fra Italic n, navnlig 

 fra Toscana, at man bar bestemte Angivelser derom. Ad 



