402 



vaerd at laegge Maerke til, at Viinstokken hidtil altid bar havt 

 Ber0mmelse for sin Sundhed, og selv Van Mom* der 

 raader at regenerere alle Frugttraeer ved Fr0, tilstaaer, at 

 Viinstokken aldeles afviger fra de andre Frugttrceer 

 dewed, at den ikke degenererer, ikke bliver hurtig gaminel 

 og ikke i nogen betydeligGrad er plaget af de Onder, som Al- 

 deren fremkalder. Denne ViinstokkensFrihed forSygdomme 

 var saa anerkjendt, at t. Ex. i Gasparins store og fuld- 

 staendige Vaerk (Gours d'Agriculture) savnes i Afsnittet 

 om Viinstokken Capitlet om Sygdommene, der ellers fmdes 

 ved de. andre vigtige Kulturplanter. 



Har Viinstokken da nu tabt sin gamle Beremmelse? 

 Have Aarhundrederne paasat den Alder ens Stempel, saa at 

 den nu ikke laengere kan siges at vaere den emg unge, 

 men er ifserd med at blive affaeldig, og er Sygdommen 

 et Vidnesbyrd, om at Plantens Livsprincip er lidende? 

 Saaledes forholder det sig vist ikke. Tvaertimod tyder alt 

 paa, at den egentlige Plante ikke er angreben, men kun 

 paa sine unge Skud og paa Frugterne for en Tid besvaeret 

 af en Snylteplante , som skylder Veirliget sin Fremkomst 

 og Udbredelse. Viinsygdommen bliver altsaa herefter naermest 

 at sammenligne med Rust og Brand, som i regnfulde Aar 

 plage vore Kornsorter. Selve Kornplanterne ere derfor ikke at 

 ansee for syge, de fades aldeles sunde, men under deres 

 Vaext angribes de af disse fremmede Organismer, der lig 

 Rovdyr komme udenfra, uden at de besidde Midler til at 

 holde dem borte. Herfor taler ogsaa den Omstaendighed, 

 at O'idium ligesom Rusten og Branden netop optraeder i 

 de yngste Dele af Planten, hvor Livet yttrer sig staerkest, 

 men derimod aldrig indfinder sig i den gamle Deel af 

 Planten, hvor Livsfunktionerne ere haemmede. De gronne 



