* ) ( * 249 



vid ftrmant dem til efterlefnad, hafvadefva- 

 rat fig intet kunna f6rfla fig dSrpa, eller det 

 vSrkftllla, ty det innehaller Latin 5 fa enfal- 

 dige kunna de ftalla fig, nar de vilja d61ja 

 (in hag!6shet. Som oftaft har jag varnat Fol- 

 ket, at icke fa djerft och on6digt vis bef&- 

 ka'fina fjuka vanner och iHgtingar, och at 

 man vid fadant umgSnge ingen ting vinner 

 til (in hSlfa, utan far riikna det f6renlycka, 

 fom intet hinder en ibland manga, at icke 

 darefter fjelf faftna i fanaraa fjukdom och ra- 

 ka i lifsfara. Stundom har jag h6rt nagon 

 af Prafter/kapet 16ra famma talan f<5r Allmo- 

 gen , dock fa at deras tiltalande f6refallit mig 

 nog lamt och kailiinnigt i en fa vigtig lak^ 

 hvaraf den ock f6ga god vlrkan vifat 5 ty va* 

 ga intet de, tiltalade i Prlftens narvaro, bj5t> 

 ba emot, fa 5ro de fa mycket driftigare at 

 baktala (in SjSlaforjare, fom den d^r intet har 

 nog fdrtrSftan til Gud och hans F6rfyn5 iika 

 fom Gud vore fkyidig, at altid rSdda ofs u 

 lur de lifsfaror ocholyckor, fom vi egenfin* 

 nigt ft6rta ofs uti. Det ar ofelbart at yifla 

 fedvanor, ilia fattade begrep om vara (kyl- 

 digheter emot Naftan och de flJfta Religions- 

 (6rr5ttningar, fSrmcdelft Folkets fammanfkock* 

 ningy aldramSft bidraga til farliga fjukdomars 

 kringfpridande. Sadana moder och /kadeliga 

 fedvanor efterlefvas och iakttagas med all val- 

 vilja och pa det ifrigafte, faftSn vart och va 

 ra anhdrigas hdifa, lif och timmeliga 

 Q 5 



