220 * ) O ( * 



Rffiexioner om Hafikotts dtande. 



Da menige man annu, Gud fke !of! er- 

 kanna Guds uppenbarade ord I6r {it ftdrfia 

 vordnacls-amnt; och rauefnore, fa kan man 

 med bopp at leda deras ofvertygeSfe, cleras 

 gSrningar darefter, anfora hvad den Heiiga 

 Skrift til hvars mans rattelfe f6refkrifvif. Vid 

 f6r(la opnancle af Bibelo fynes ftraxt: at alt 

 thet Gud fkapat bade 5 var gan/ka godt. i 

 Mofe B. J: 2f ? 31. At fa vdl Foglar och 

 Fijkar , Jbr/i all Djur blijvit af Gud gifne i 

 Mennifkans vald och ijenfti v. 28 At Gud 

 fjeif befalt: Ait thet jam rSres cch lefver va- 

 re eder til mat. i. Mofe-B. 9: v. 3. Den- 

 na Guddommeliga befallning efterlefdes i fle- 

 re tufende ar af Patriarcberne och hela Men- 

 nilkollagtets Stamfader, och darifran finnes i 

 folkflagens begyaneKe, at utan undantag har 

 alia Djur nyttjats til Mennifkans f6da. Den 

 far/kilte indelning i 2 ClafTer, rena ocli orena 

 Djur, af hvilka de fednare ej flngo brukastil 

 Lcviti(ka offer, och faledes endail f6r den ti- 

 den blefvo f6rbudne at ata, vet ds enfaldiga- 

 fie angeck blott Judarne , men hrer ej til 

 Nya Teftamentet, eller forbinder i ringafte 

 matto de Cbriftne, fedan Jefu ankornft uphaf- 

 vit Ceremoniali/ka Lagen och Offer-tjenftcfW. 

 Werldenes Frajfare fager fjelf: Ater ah tyad 

 der fore f Sites. Luc. 10: 7- och Thet be* 

 jmittar ickc M^nni/kan^ hvad fom ingar ge- 



nom 



