Ss C. J. SUNDEVALL, 



Ijuden inaste utgOra det enda rattesnOret; men belt olika blir forhallanclet mod ett utdodt 

 .sprak, som man skulle vilja denned omskrifva. Man kan ej der hafva full kannedom 0111 

 uttalet, utan inaste i alia handelser riltta sig efter det skrifna spraket. Vi se t. ex. att 

 sanskrit-skritU'ii varit ganska nara phonetisk, men traditionen liar dock bevarat, att den 

 ej varit det fullkomligt , einedau tecknet a afven gallt for kort e och kort o, hvilka ej 

 hafva egna tecken. Numera kan man ej bestamrna nar det ena eller andra af dessa ljud 

 bOra anvandas. Liksa ar det ovisst hvilket ljud som tecknet for u kan hafva forestallt, 

 eller om detta alltid varit lika. Denna ovisshet ar dock af ringa betydenhet liksom flera 

 andra dylika fall och undvikes bJist derigenom att skriften troget foljes. Omskrifningen 

 af Sanskrit med phonetiska hokstafver skulle dock hafva ganska stora fbrdelar, emedan 

 den skulle latta inhemtandet af detta inarkvardiga sprak, som uppenbart ar en gammal, 

 nun nara anforvandt till vart och till de fiesta europeiska sprak och derfore fortjenade 

 att allmiinnare studeras, men fran hvars larande de fleste nu afhallas, dels geiiom svarig- 

 heteu att erhalla bocker, dels och isynnerhet genom de fraininaiide bokstafverna och det 

 invecklade skrifsilttet saint den deraf forsvarade innanlasningen. Ifall man hade tillfalle 

 att inhemta nagot af spraket med tillhjelp af liitt larda bokstafver, sa skulle lasningen af 

 detsamma i dess gamla dragt sedan ej bli svar att lara for den som ville fortsatta studium. 

 BOPPS utmarkta arbeten hafva forofrigt banat vagen for denna omskrifning, sa att den nu 

 ej bor bli serdeles svar. Dylika omskrifningar af Zend, som larer visa en annu narmai'e 

 slagtskap med de gOthiska och gerrnaniska spraken, saint den af manga andra dylika sprak 

 skulle ansenligen latta atkomligheten af dessa och befordra det allmanna spridandet af ett 

 vctL-nskapligt sprakstudium. Omskrifningen med phonetiska bokstafver maste hafva ett sa 

 stort foretrade framfor den med de vanliga, att endast den forra kan komma i fra^a, 

 emedan man derigenom undviker de sammansattningar sorn behofvas for att uttrycka sa- 

 dane ljud, for hvilka vart alphabet saknar tecken, men som i hog grad vanstalla det om- 

 skrifna spraket. 



Angaeride den phonetiska skriftens anvftndande pa de europeiska spraken, sa torde 

 val de fiesta vara ense derom, att detta, atminstone till en b5rjan, icke kan komma i 

 fraga for annat an silrskilda, mest vetenskapliga andamal, men ej till alhnant bruk. 



Anuiarkningar och riittclser >id tabcllerna. 



Tab. I framstaller ensarnt consonanterna i den ordning de forut blifvit uppraknade. 

 Af hvarje bokstaf anfores bar blott den vanliga, mindre formen, ej versalerna, som finnas 

 pa Tab. III. Uti forsta columnen visas den foreslagna tryckstilen; i den aridra, skrifstilen. 

 Tredje columnen innehaller de motsvarande, af LEPSIUS foreslagna bokstafverna. Uti 

 columnerna for exempel pa hvarje ljud, ur svenska, tyska, fransyska och engelska spra- 

 ken, utmarker 0, att ljudet saknas i detta sprak. Exemplen pa de ljud som blott tillhora 

 vissa dialecter aro stallda inflyttade och inom parenthes. Danska och svenska spraken 

 anses blott sasoin dialectskillnader. Tecknen i den sista lilla columnen, med rubrik: 



"signa systenmtica", otntalas bar nedan i amn. vid Tab. III. De bokstafver, som blott 



aro 



