OM PHONETISKA BOKSTAFVER. 87 



barn, eller en af andra verldsdelars halfvilda barbarer att kanna 70 a 80 bokstafver, 

 hvilkas ljud till mera an halften saknas uti dess sprak. Men detta torde val aldrig kunna 

 kornma i fraga for den forsta undervisningen. En klok larare. skall val alltid hafva den 

 omsorgen, att utplocka de bokstafver som tillhOra det ifragavarande spraket (atminstone 

 sa vidt ban sjelf hunnit lara sig kanna dessa) och deraf bilda ett alphabet, hvarmed bor- 

 jan af undervisningen kan goras. Sedan dessa blifvit val inlarda och kunna ined fardighet 

 begagrias i Uisning och i skrifning b6r det ej vara sardeles svart att bibringa kannedomen 

 om alia de ofriga, vid de tillfallen da detta anses behofligt, afven ifall larjungeri ej skulle 

 kunna lara att rned full fardighet uttala dem alia. For deras rakning, som heist tro pa 

 prajjudikater, vill jag erinra derom, att det gainla latinska alphabetet var en utplockning 

 af det phoeniciska, sasom synes af det som anfores sid. 35 i noten. 



Ehuru den phonetiska skriften kan blifva inford uti ett sprak, sa skall dock detta, 

 liksom alia andra, smaningom underga forandringar. Sjelfva inforandet af skrifkonst och 

 bildning hos ett folkslag sorn forut saknat dessa formaner, skola paskyrida forandringen , 

 antingen den inforda skriften varit phonetisk eller icke, och detsarnma skall intraffa, som 

 handt i Europa, att ett eget skriftsprak smaningom utbildar sig, som i nagon man skiljer 

 sig fran den dialekt, som fSrst blef anvand for att skrifvas. Olikheten skall nOdvandigt 

 roja sig uti en storre utbildning af period by ggn ad en och uti det forrad af nya begrepp, 

 saint dermed foljande nya ord, som blir en foljd af okad kunskap och hyfsning; men den 

 skall ofven bli mark bar uti en liten forandring af en del bland de allmant brukliga ord en. 

 Sa snart en mera bildad, skrif- och las-kunnig folkklass uppkommit skall detta skriftsprak 

 afven bli deras talsprak, som alltid i nagon liten man skiljer sig fran det vanliga folk- 

 spraket och som undergar nagon liten forandring oberoende af detta, alldeles sasom for- 

 hallandet ar i alia europeiska lander. Saledes, emedan man n5dvandigt maste vara bena- 

 gen att bibehalla ett vanligt skrifsatt, afven nagon tid sedan uttalet fOrandrat sig, sa skall 

 det alltid intraffa, att tal och skrift efter en langre tids forlopp ej fullkornligt ofverens- 

 stamma. Ifall den antagna skriften ar phonetisk, sa skola dess forandringar efter uttalet 

 utan tvifvel ske lattare an de hittills kunnat ske i Europa, hvarest man ej haft bestamda 

 regler for ljudet af hvarje bokstaf och der det brukliga alphabetet anda fran borjan sak- 

 nat bokstafver for flera allmant forekomrnande sprakljud. Alia de som tal a afvikande 

 dialecter maste naturligtvis, med las- och skrifkonsten lara sig det antagna skriftsprak et , 

 hvilket ej kan fororsaka betydliga svarigheter. Sa se vi, att t, ex. de som tala plattyska 

 dock lara att lasa och skrifva hogtyska, ehuru dessa bada sprakformer aro ganska olika, 

 och att oaktadt de betydliga dialektskillnaderna i Sverige, sa ar dock ingen synnerlig 

 svarighet forenad med skriftsprakets larande och anvandande vid gudstjensten , vid lasning 

 af katechesen, bibeln, tidningar och bocker samt till skrift. I de fiesta fall skall nagor- 

 lunda detsamma intraffa ifall man hos ett ohyfsadt folk inforer phonetisk eller annan 

 skrift. Den forra skall for ett sadant folkslag ej forsvara larandet af ett europeiskt sprak 

 med dess nuvarande skrifsatt, eller for europeer att lara deras sprak. Hufvudsakliga skill- 

 naden ar att man i det ena fallet inforer nagonting regelbundet och fornuftsenligt, i det 

 andra, nagot, som ej alltid ager dessa egenskaper, samt att det forra maste vara lattare 

 vid forsta undervisningen, bade for larare och larjungar. 



Vid phonetiska skriftens anvandande pa lefvande sprak, som redan aga alphabet och 

 antagen orthographi, b5r naturligtvis intet afseende goras pa dessa, utan de talade sprak- 



