OM PHONETISKA BOKSTAFVER. 83 



6) tecken for qvantiteten: 



3, f6r lang vocal: a. (Lang consonant torde, pa ofvan anforda grunder hellre b6ra be- 

 tecknas med acutus: m' b' 1'; eller ined dubbel bokstaf: mm, bb, 11). 



4, for kort vocal: 5. (Kort consonant kunde utmarkas med m", b\ T; eller lemnas obe- 

 tecknad och enkel). 



c) ofriga hithOrande tecken: 



5, Otydlighetstecknet, afhandlades forut, sid. 71, hvarest sasom sadant foreslogs ett o of- 

 ver bokstafven. Salunda skulle a, i phonetisk skrift, betyda ett otydligt a. Ehuru 

 nyttigt detta tecken kan vara att aga, sa torde man dock bora, sa rnycket man kan, 

 inskriinka dess bruk. Mojligtvis intraffar dess ratta anvandande blott i de fall, da ett 

 otydligt vocalljud tillkommer derfore, att vissa consonant-sammansattningar endast der- 

 igenoin lata uttala sig; ungefar sa, som scheva i hebraiskan. 



6, Intoneringstecknet, ett o, eller annat vocaltecken, under bokstafven (Tab. II, 4:o, 5:o), 

 afhandlades afven sid. 71. En consonants intonering ar, liksoru dess qvantitet, en om- 

 bytlig egenskap. 



7, Apostrophen eller utelemningstecknet ('), som ofta behofver anvandas for att antyda 

 en utelemnad bokstaf, hOrer afven hit (sasom, Fr. 1'ami, 1'ours). 



Uti ett skriftsystem som atskiljer olika ljud genorn olika bokstafver och som ej an- 

 vitnder flora tecken for att uttrycka ett ljud, bli nagra hittills brukliga, hithOrande tec- 

 ken, 5fverflodiga och oanvandbara; nemligen: Diaeresis ('i), Circumflex (e), Cedille (9). Af- 

 ven det foreslagna tecknet for "vocalers nasalisering" (a) forsvinner, emedan denna nasali- 

 s'ering, sasom forut blifvit visadt, ar ett verkligt, postpalatint consoriantljud. Slutligen 

 maste all beteckning af olika ljud geriom accenter upphora (sasom de fransyska e, e). 



I sammanhang med de beteckningssatt, som brukas i skrift, hafva vi annu att tala 

 om olika stilar som nyttjas tillhopa, nemligen den vanliga stilen och VERSALERNA. 

 Uti det nu brukliga europeiska alphabetet aro de vanliga, eller sma bokstafverna i alia 

 hanseenden de vigtigaste, sasom de for bruket bast utbildade, hvarfore den phonetiska 

 skriften b5r foretradesvis tillegna sig dem. De aro oftast ganska afvikande fran den ur- 

 sprungliga formen af samrna bokstafver, hvilken, sasom en tradition fran det gamla latin- 

 ska alphabetet qvarstar uti versal eller initialbokstafverna i tryckstilen, och i allmanhet 

 utmarker sig genom ett enklare och prydligare utseende an den vanliga stilen. De gamla 

 bokstafverna voro uppgjorda for att huggas i sten, men aro mindre latt anvandbara for 

 handskrift. Uti skriftstilen har prydligheten i utseendet hos versalerna blifvit annu mera 

 utbildad; men i det de blifvit gjorda mera lampliga for hastigare skrifning, hafva de ock 

 blifvit ganska forandrade till formen, sa att t. ex. ett B, D, E o. s. v. ser belt olika ut i 

 tryck och i skrift. Men afven de vanliga, sma bokstafverna aro temligen olika i tryck- 

 och i skrifstilen. Hvardera af dessa stilar har blifvit gjord ganska val passande for sitt 

 andamal. Den forra ar redigare och lattlastare och saledes mera passande for tryckta 

 bocker; den sednare ar lattare att hastigt bilda med pennan och derigenom battre tjenlig 

 for handskrift. Vi hafva saledes ej blott olika tryck- och skrifstil samt till och med flera 

 olika sorter af hvardera, utan afven, af hvarje stilsort, bade versaler och vanlig stil. Den 

 forra af dessa skillnader som uppkomrnit for att g5ra bokstafverna andamalsenliga for 



