82 C. J. SUNDEVALL, 



(men gerna: man, pron., som ar kort), hemm, rumm; man skrifver nu: ronn, spann etc. 



Vidare horde den forlangda consonanten alltid fordubblas, afven jemte en annan con- 

 sonant, sasom: elld, stjellk, hrcllsa, aellskad, ftcllt (campus), sannd, kunnde, t>mmde, 

 rannula, tysst, gifft, nojjsam, bjjd, mojjlig, farrbror, sturrsk, koppiuan, strakks, lakks (lax), 

 lakkt (lagt), sakkt, sakkta; hvilkut allt ej vore vRrre an de vanliga orden: styggt, 

 byggt, stillld, stallt, tallrik, vissnad, vattuig. Utan denna fordubbling blir vocalens be- 

 skaffenhet obestaind, savida ej accent begagnas, t. ex.: beteckningen eld, bor egentligen 

 Iftsas fid. Ytterligare borde man skrifva: ale (allee), alena (allena), abe (abbe), lika val 

 som Malena, ciselera. Fr. vale (bade for vallee och valet). 



Dessutom finnas nagra bokstafver, som man nu ogerna skall se fordubblade, nein- 

 ligen de, som vi aro vanda att uttrycka med flera, sasom sch och ng. Men dessa kunna 

 ej behandlas annorlunda an de ofriga bokstafverna. Nagra exempel pa deras fordubbling 

 aro utsatta (Tab. Ill, 2:o, n:o 6) jemte de nyss citerade svenska orden. Blir man vand 

 dervid, sa skall man finna deras fordubbling lika rigtig och passande som den af s och n. 

 Alldeles detsamma galler om &, d och %; t. ex. Eng. fadcJer (father) bOr ej vara mera opas- 

 sande an det svenska: fadder; smi## (smith), jemf. det Sv. Smitt eller smidd; T. 

 majaen (machen) att jemfora med: decken, som borde skrifvas: dekkcn. 



Dessa exempel kunna vara nog for att visa principens tillampning och dess svarig- 

 heter. Skulle man finna den antaglig for phonetisk skrift (om dess conseqventa antagande 

 i de europeiska spraken kan annu ej bli fraga), sa borde den foljas fullstandigt, usque ad 

 absurdum, utan undantagsregler, hvarigenom har och der nagra bokstafver kunde inspa- 

 ras, men hvarigenom oreda i stallet infordes. 



Alia andra satt att anvanda dubbel consonant leda till vida stOrre svarigheter. Sa- 

 ledes, ifall man antoge, att blott de consonanter borde skrifvas dubbla, som horns delade 

 mellan tv?i stafvelser, sa skulle man sasom vanligt skrifva: kappa, fattig, afven nojje, bojja; 



men: fatlig (i st. f5r fattlig), fet (i st. for fett), kaplOpare o. s. v. 



Annu svarare blefve det att anvanda dubbel consonant vid alia de tillfallen d;i tva- 

 delningen hores eller kan hOras. Man skulle da skrifva: fatt (i st. for fat), tagg (tag), 

 takk (tak); fattigg, rikk, skarpp; emedan slutconsonanten i alia dessa ord nodvandigt 

 hores delad. 



Efter denna framstallning af bokstafvernas foranderliga egenskaper kunna vi pa ett 

 stalle upprakna alia de tecken, hvarigenom de bOra utmarkas. De aro foljande: 

 a) tecken for ljudstyrkan (eller graden af tonvigt. Egentliga accentor): 



1, for okad ljudstyrka. (Ace. acutus, ljudvigt, tonvigt,): a. 



2, for vanlig (svagare) ljudstyrka (ace. gravis) a. Bada dessa tecken utsattas endast vid 

 vocalen, men galla for hela stafvelsen. 



sattet synes oss dereraot fullkomligen rigtigt, vackert och passande, blott emedan det ar vnnligt. Men i an- 

 nat fall skulle det ej blott lorefalla oss susom den lojlignste orimlighet, utan verkligeii vara detta, savidn det 

 ncroligen skall vara en saiining, att skriften biir vara bildad cfter talet. Allt detta inser en hvar, som gores 

 ilrrpu uppmiirksam och likviil finnes knappt en sannolikhet, att n&gonsin en reform skall Astadkommas liiiruti 

 i de moderna sprfiken, emedan massan af folk ej insc nyttan eller dugligheten af de forbiittringar som aro att 

 gora, samt isynnerhet, eraedan man ej vill gora sig besvaret att liira och nntaga nJigot nytt. Uessutora: "det 

 garni* stfir pS historisk grund och kan begagnas". 



