OM PHONETISKA BOKSTAFVEK. 81 



ligen da man vill tydligt uttala dessa ord; ty i hastigt tal utsagas val afven dessa oftast 

 pa vanligt satt, med tva halfva consorianter. Annars plaga vi i dagligt tal i svenskan 

 sammanbinda dylika substantiver med ett a eller e (nota genetivi), sasom : n6ta-trad, fiske- 

 kasse; (liksom bya-lag, eke-lof). Vidare skulle man kunna anse bruket af dubbelconso- 

 nanter nodvandigt i de fall da de uppkommit genom forvandling af en annan consonant, 

 sasom: killing af kid-ling; Jylland af Jutland; utlanning af utlanding. Vid alia andra 

 tillfallen kan dubbelt consonant-tecken ej anses vara annat an ett antaget, men oegentligt 

 beteckningssatt , i stallet for en consonant, forsedd med accent. Om det skulle begagnas 

 i phonetisk skrift sa vore det derfore, att det ar beqvamare att skrifva en bokstaf mera, 

 an att tillsatta ett afskildt tecken. Nagon annan fordel kan det icke hafva. 



Om man af denna orsak vill bibehalla bruket af fordubblade consonanter, sa beror 

 det allenast pii valet af en princip att folja, och denna kan ej bli svar att finna. Den 

 enda, alltid latt anvandbara, ar nemligen: att langt consonantljud skrifves dub- 

 belt, i stallet for att skrifvas accentueradt, ehvad det alltid ar langt, eller vid vissa till- 

 fallen kan brukas sasom kort. Det ar denna princip, som gjort sig gallande i svenska 

 skriftspraket, och som der i allmanhet foljes, ehuru med manga undantag, hvilka torde 

 hafva uppkommit dels for att bespara bokstafver, dels emedan man alltid sasom grund 

 for detta bruk, tankt sig ett dubbelt consonantljud, som ej finnes; kanhanda ock eme- 

 dan detta ansetts bestammas genom nagon egenskap hos vocalen o. s. v. 



Fordeleri af denna princips anvandande vore den, att blott vocalerna i de Idnga 

 stafvelserna behofde betecknas med accenter, hvilka i de fiesta fall kunde vara enkla; 

 nemligen: 



l:o, med aeut accent i alia stafvelser som hafva tonvigt; hvarvid den foljande consonanten 

 utvisar qvantitetens beskaffenhet : ingen eller enkel consonant utm. lang vocal; dubbel 

 slutconsonant, kort vocal; sasom: bi-et, glaset, lasset. 

 2:o, med gravis, da vocalen saknar tonvigt och ar kort. Att den ar kort synes af den 



langa consonanten, som skrifves dubbel; t. ex. tallar; fallen. 



3:o, med blott tecken for lang qvantitet, da vocalen ar lang utan tonvigt, sasom uti: tala. 

 Emedan alltid stark tonstyrka utmarkes med sitt accent-tecken, sa foljer liar dess 

 franvaro af bristen pa tecken. 



Foljande exempel pa de vanligaste i svenskan forekommande rnodificationerna af accenter, 

 lemnas har sasom prof pa bruket af dubbel consonant, for att jemforas med Tab. Ill, 2:o, 

 n:o 6, der ungefar samma ord forekomma, skrifna med accenter vid consonanterna: 

 a) tag, lagen, tal, talet, skal, skalet, tagel. I c) taga, lagar, tala, talade, sknlar, lagom. 

 6) tagg, taggen, tall, tallen, skall, skallet, sill, d) taggar, tallar, skallade, skallar, mannlig. 

 e) tagal, tartar, talar, marin-soldat , ruin, talennt, bestalld, gesall, ber5mm. 



Genom anvandandet af denna grundsats for stafningen skulle man kornma att skrifva 

 en inangd ord pa ett satt, som nu forefaller oss o vanligt och fult; emedan vi aro vanda 

 vid ett annat skrifsatt*). Man borde t. ex. skrifva: beromrn (i st. for berOm), mann (vir); 



') Svarligen torde nagot annat amne kunna, lika latt och tydligt som stafningslaran, visa till hvilken grad bru- 

 ket, model, routinen ar mattstock lor begreppeii om ratt och oratt i dagliga lit'vet, och knappt larer nagot 

 annat kunna tydligare adagalagga buskaffenheteu af de iordomar, som derat' uppkommit, saint af det sken af 

 nodvandighet, som dessa vuiinit. Man tanke blott pa det vidriga, barbariska utseende, som fransyska och 

 engelska ord fa da de utskrifvas .ratt, efter uttalet! (ungefar sa som pa var tab. III). Det vanliga skrif- 



K. Vet. Akad. Hand]., I. 11 



