80 C. .1. SUXDEVALL, 



bokstafs qvantitet horde, till vinnnnde tif full noggrannhet, siirskilt betecknas. Likvill blir 

 detta, enligt fOrut uppgifna grundcr, ofverfiodigt i vanlig skrift, emedan en del beteck- 

 nin^ar endast undantagsvis kuiniii komma i fraga, t. ex. lang beg\ nnrlseconsonant. Andra 

 kuuna forenklas sasom niklvandiga corollaricr af hvarandra: t. ex. om consonantljudet ar 

 langt sa blir vocalen kort. Andra folja af hvarje spruks beskafteiihet : uti de most kiinda 

 europeiska spraken iir hvarje stafvelse lang, som har acut accent; i fransyskan behofver 

 aldrig tecknet for lang bokstaf (s) begagnas; blott acutus (e, men denna rnaste alk-nast 

 Ijrukas sasom accent och ej .sasom tccken for bokstafsljudct : etc maste skrifvas etc). For 

 ofrigt kan det forstas af sig sjelf, att obetecknad bokstaf lir kort. (Ett forsok till beteck- 

 ning ined accenter finnes Tab. Ill, 2:o.) 



Oni flera consonanter sluta en lang stafvelse som har kort vocal (t. ex. ask, sks, 

 sib, Snts, akts), sa Rr detta sammansatta consonantljudet langt, sasom vi forut omtalat. 

 Men i denna handelse aro icke alia consonanterna lika forlilngda. Den hufvudsakliga for- 

 liingningen fuller blott pa den, som star narmast vocalen, hvarforc endast denna behufver 

 signeras sasom lang (as'k, ak's, al'b, an'ts). Det forstas af sig sjelf att en forlangbar con- 

 sonant som finnes uti en sadan andelse, mer eller mindre deltager i forliingningen (sasom 

 n uti: uks); men denna forliingning Iir ej vasentlig, utan blott en nodvandig foljd af orn- 

 strmdigheterna, ocli vida mindre Jin den skulle vara om samma forlnngbara consonant 

 stode niist infill vocalen (sasom s uti: ask); den kan och bor suledes lemnas utan be- 

 teckning. 



( >aktadt alia dessa forenklingar, atersta dock temligen manga accent-tecken att alltid 

 utsfttta, nemligen: vid alia vocaler med acut accent, vid alia andra langa vocaler och vid 

 alia langa consonanter. Af dessa tyckas en del skola bli temligen besviirliga att anvanda, 

 nemligen de som tillhora consonanterna. Dessa kunna, sasom vi sett endast vara qvan- 

 titetsteckeu (lang och kort. ~ "). Men genoin formen af dessa tecken, hvilka svai-ligen 

 kunna forkastas, intriift'ar det, att de ej ratt viil kunna sJVttas till de consonanter, som aro 

 uppat utdragna (1), f, t, d, ^, 6, k, 1, h). Man ma blott forsoka att anvanda dem i skrift 

 och man skall genast finna, att de alltid komma till besvar. F5r att aflijelpa detta fel, 

 skulle man kunna antaga, att all qvantitetsbeteckning vid de nyss anforda consonanterna 

 lionle ske genom de tecken, som vid vocalerna utmarka ljudstyrkan ('/), emedan de iiro 

 liittare att har anvanda. Men om de blefve sa anvanda vid de uppriiknade consonanterna, 

 sa borde de brukas pa samma satt vid de ofriga (in, p, n, v, g, j, s), hvilka icke aro upp&t 

 utdragna. Detta bruk vore val en inconseqvens; men denna ar nodvandig, ifall man ej 

 vill belt och hallet andra accenternas form. Det bOr dock ej kunna astadkomma nagon 

 forvillelse. (Det visas tab. Ill, 2:o, de sista fyra raderna, hvarest dock tillfalligtvis blott 

 fa uppat utdragna consonanter forekomma.) 



Likval gifves ett annat medel, hvarigenom dessa consonant-accenter belt och hallet 

 kunna undvikas; nemligen ett som Jir allrnant i de fiesta sprak, jag menar dubbla con- 

 sonanttccken. 



Bruket af fordubblade consonanter iir, i de fiesta fall, i grunden origtigt; ty sa vidt 

 jag forstiitt beduinrna, och enligt det som forut blifvit anfordt, finnas dubbla consonant- 

 Ijud ej i nagot sprak vid annat tillfalle, ;in da de hopstota i sammansatta ord (t. ex. uti: 

 not-trad, nut-trad, ut-tala, ljus-stump, fisk-kasse, fil-lada, fogel-lim, tall-lund, till-lata), nem- 



igen 



