OM PHONETISKA BOK8TAFVEE. 79 



deremot den fdrsta stafvelsen ar kort och den sednare lang, sa blir det inellanliggande 

 consonantljudet sa kort, att dess delning ej hOres, emedan borjan och slutet folja ornedel- 

 bart pa hvarandra, hvarfOre man vanligen plagar skrifva det enkelt, sasom i : kanon, gevar, 

 befall, batard, gesall, qvadrat; radera (men addera af ad-do). Att man dock afven vid 

 detta fall rnarkt ljudets tvadelnirig synes af stafsatten i fransyskan: alle, aller; af narnnen: 

 Wallin, Fallen o. s. v. 



Ljudets delning mellan tva vocaler, pa det anforda sattet, ar gemensamt f5r alia 

 slag af consonanter: clusila (sasom: b, t, d, k, g), nasala (rn, n, ng), perspirerade starka 

 (f, &, %) och svaga (w, v, d, j), sarnt Ofriga continuerade (s, z, sch, 1, r); blott h ar odel- 

 bart. (I bruket af de Ofriga gutturalerna och tungsrnallarne har jag ej tillracklig Ofning 

 for att derom doinrna.) Delningen hores tydligt af alia clusila och nasala, samt af 

 Wjuden. Blott ruagot mindre bestamd blir den af de ofriga continuerade ljuden; dock till- 

 rackligt for att hafva foranledt skrifsattet: kaffe, skaffa, hissa, mossa, narra; och lika tyd- 

 ligt hOres den uti: nOje, boja, rneja, Mejer. 



Det tyckes som om alia consonantljud , atminstone alia clusila, borde horas tva- 

 delade, ehvar de forekomma, emedan borjan och slutet alltid borde vara markbart, men 

 detta ar dock ingalunda handelsen. I borjan af ord sker talorganernas tillslutande fOre 

 vocalljudets borjan och kan saledes ej hOras (ma, ba, pa); detsamma ar handelsen i ny 

 stafvelse efter lang vocal (a-na, a-ba, a-pa). Vi talade nyss om consonantljudets delning 

 mellan tva vocaler, af hvilka den sednare har tonvigt (sasom ka-non, ge-sall), hvarest det 

 dock blir sa kort, att delningen fOga markes, utan consonanten tyckes odelad folja den 

 langa vocalen. I slutet af ord maste delningen alltid bli mindre tydlig an mellan tva 

 vocaler; men den hores dock alltid af de clusila consonanterna, sasom forut ar omtaladt 

 (ak, akk; ag; agg; up; upp). Deremot kan delningen af nasalerna i slutet (sasom i: am, 

 arnm, an, ann, &ng, lang, der ng ar enkelt ljud), antingen hOras tydligt, ifall hela slut- 

 bokstafven fullstandigt uttalas; eller kan delningen fOrsvinna derigenom, att slutet af bok- 

 stafven utelemnas, da blott bOrjan hores. I slutet af ett ord kan man nemligen lata bli 

 att atskilja talorganerna (lappar, tunga och gorn) till dess allt vocalljud upphOrt, da at- 

 skiljandet blir ljudlost. Men vid uttalet af en clusil bokstaf (at, ak, ab) ar borjan sa svag, 

 att den ej tillrackligen hores, om ej slutet tillkommer, emedan ljudets genomgang tvart 

 afstanges. Vid uttalet af den nasala, framgar deremot ljudet tillrackligen genom nasan for att 

 gOra bOrjan ensam horbar. Vid uttalet af de ofriga consonantljuden blir borjan ganska 

 viil horbar genom det ljud som framgar genom munoppningen (t. ex.: nej, T. mich, ax 

 (ach); E. wi#, clo#; clod (clothe); D. bn>J; val, sail, har, dorr, as, ass; T. fise/t; E. whicA). 

 Om deremot tva consonanter af sarnma class sta tillhopa, sa kan blott slutet af den 

 sista horas, t. ex. i amb, ant, i hvilka ord borjan af b och t ej kan hOras, ernedan den 

 redan ligger uti rn och n. 



De tva sednast afhandlade fallen, utelemnandet af en consonants slut, eller af dess 

 bOrjan, ratta sig dels efter det mer eller mindre beqvamliga uttalet, efter som qvantitet, 

 efterfoljande bokstafsljud o. d. foranleda, dels bli de en nOdvandig foljd af bokstafsljudens 

 natur, hvarfore de icke bora betecknas i skrift; men alia andra, i det fOregaende om- 

 namnda fall, kunna och bora betecknas da man vill vara noggrann. Tecknet for stafvel- 

 sens ljudstyrka (tonvigt) behOfver, sasom anfordes, endast utsattas vid vocalen, men hvarje 



