78 C. J. SUNDEVALL, 



I slutct af stafvelser ar deremot langt consonantljud hogst vanligt, nemligen i alia 

 langa stafvelser ined kort vocal, der det sasom nyss anfordes kan utgOra 4 a 5 sjette- 

 delar af stafvelsens tidslangd. Derma tid kan upptagas af flera consonantljud eller af blott 

 ett enda. Da de ftro flera blir stafvelsen alltid iner eller inindre tung, men dock ej nod- 

 vandigt lung, sasom var handelsen i latinen. I svenskan och tyskan kunna consonanterna 

 nfven i slutet sainmanprilssas sa, att de upptaga niindre tid, hvarfore stafvelser kvinna lika 

 val sluta, som borja ined flera consonantljud och ilndock anvandas sasom korta (t. ex. 

 "Pingst h&nryck-nin-gens dag"; so\-vi-sarn, lll-skans-vard. Detta bar dock sina grilnser. Jag 

 bar kunnat uttala stafvelsen: strak, sa hastigt som 6 ganger i secunden; men orn ftnnu en 

 consonant tillsattes, sasoin stralk, straks, sa blir detta omojligt och en sa lang stafvelse 

 torde val svarligen kunna inpassas sasoin kort i en hexameter. Da ett langt consonant- 

 ljud, eller langt vocalljud, n'nnes i en stafvelse, sa ar denna stafvelse mxUfindigt lang. 



De langa, enkla consonantljud, som sluta en stafvelse, plaga vanligtvis skrifvas med 

 dubbel bokstaf, emedan man deruti tycker sig bora ett "dubbelt consonantljud". Vanan 

 vid detta sednare forestallningssatt g6r, att vi ej tvifla pa dess rigtighet, utan t. ex. verk- 

 ligen tycka oss hora, dubbelt I i vill, dubbelt p i kapp o. s. v. Men om man uppinark- 

 saint uttalar sadana stafvelser, bvari de sa kallade "dubbla" ljuden forekoinma (sasom: att, 

 all. hiinn, tamin, lass, dOrr), sa skall man finna, att dessa slutconsonanter ej aro mera 

 dubbla an i de motsvarande langa stafvelserna (at, fil, ban, tain, las, dor), der man bade 

 skrifver och h5r dem enkla, De uttalas blott en enda gang, efter den korta, sa val som 

 efter den langa vocalen; enda skillnaden ar den, att de pa forra stallet utdragas, eller 

 goras langa, men pa det sednare stallet uttalas kort. Men ej blott de perspirerade och 

 ofriga forlangbara consonanterna kunna forlangas; afven de clusila kunna vara langa, 

 bvarvid man blott gOr ett litet uppehall mellan borjan och slutet af uttalet, sasom uti 

 tapp, hatt, lakk ("lack"), radd. Det ar dock tydligt, att de clusila slutconsonanterna ej 

 bli mera dubbla genom denna paus, an da de folja pa en lang vocal, sasom i: tap, hat, 

 lak, rad, hvarest de blott uttalas kortare, sa att borjan och slutet folja ornedelbart pa 

 hvarandra, men dock kunna hOras atskilda. Da continuerade consonanter tydligt ut- 

 talas, bores, pa saimna satt, bOrjan och slutet af dem (sasom i ol, as, aj; T. rnich; men 

 da de forlangas, fortfar consonantljudet utau afbrott, och uti liqvidae ar det dessutom in- 

 toneradt (sasoin i: mann, tall, lamin). 



Om vi nu till de anfOrda exemplen, foga en ny vocal och derigenoin gora orden 

 tvastafviga, sa finna vi, att i vanligt uttal kormner consonanten att behandlas olika efter 

 beskaffenheten af foregaende vocal, i enlighet med det satt, som ar lattast for uttalet. 

 Efter lang vocal uttalas hela consonanten tillhopa med foljande vocal , utan att dess bOrjan 

 bores, sasom uti: mana, kana, tala, taket, dainen, reda. Man sager nemligen ma-na, . . 

 ta-ket, och ej: man-a, tak-et, o. s. v. Detta sednare satt att dela stafvelserna, i rot och 

 andelse, som nu blifvit allmant, kan val hafva god grund; men enligt med talet ar det 

 ej. Om deremot foregaende vocal ar kort, sa sOnderdelas consonantljudet, sa att borjan 

 tydligen bores med den foregaende, slutet med den foljande stafvelsen, sasom uti: amma, 

 manna, katten, takka (tacka), redden, falla, hissa. Har aterfinna vi den naturliga grun- 

 den for bruket af dubbel consonant; ty af ett enkelt consonantljud bar, genom delning, 

 uppstatt tva, val skilda,- men bada halfva. Denna delning forballer sig lika antingen den 

 forsta stafvelsen har tonvigt eller ej; sasoin uti: tallen och tallar; fallen och fallen. Om 



