76 C. J. SUNDEVALL, 



hvarje landsort. Dot skulle vara val vardt att undersOka det vascntliga i dessa olika siltt. 

 Denna sang niarkes ej uti den dialect vid hvilkcn niiin ar vand, einedan den der forefaller 

 sasom nagonting tillhOrigt, soin ej bOr saknas; men uti en frammande dialect, hvaruti den 

 har en nagot olika beskaft'enhet, niiirkes den strax. Den utgor, sasom vlil bekant ar, det 

 lilttaste iiiviikiimiingstecknet pa de olika svenska provinscrnas invanare och derpa hOr pari- 

 saivn, af de forsta orden, om den utlilnning med hvilken han talar fransyska (som fur- 

 ofrigt kan vara grammatikaliskt rigtig), ilr engelsman, tysk, svensk o. s. v. Att afven 

 bokstafsljud kunna utgOra sadana kilnnetecken forstas af sig sjelf. Den skanska betonin- 

 gen ,1r belt olika med den smalandska ellor med den i Dalarna eller i Finland brukliga, 

 ocb de olika provinsernas invanare saga om hvarundni att de sjunga, utan att miirka sin 

 egen sang. 



Den stora foranderligheten i tonen ocb dess brist pa stadgad betydelse uti spraket 

 visa, att sjelfva tonen ej utgor nagonting vftsentligt i talet och att tonfOrandringarne till- 

 komrnit blott derigenom, att nagon storre eller rnindre grad deraf blir en nastan nodvftn- 

 dig foljd af accenten eller forandringen i rDsteris styrka, Blott derma sednare ar vasentlig 

 i talet, ocb man kan, med migot bemOdande, uttala olika accentuerade stafvelser med 

 fullkomligt lika ton. Uti skrift maste vi saledes hafva tecken att anvlinda for accenten; 

 men tonfOrfmdringarne maste der lemnas utan allt afseende. Detta Sir bvad hvar och en 

 kanner; men emedan tonfftrandringen vanligen plagar uppgifvas sasom vasentlig vid accen- 

 ten, har jag velat nagot utforligare genomga f5rh; illandet mellan ton ocb accent (eller 

 tonvigt. Ijudstyrka). Genom antagandet att tonen ar hufvudsak vid accenten har man 

 fatt flera grader af den sednare an som verkligen finnas. Den, som vanligen i svenska 

 spraklaror kallas: "tung" eller "lag" accent ("ace. gravis eller circumflexus") , eharacteri- 

 serad genom tonens sankning, ar intet annat an fOreningen af lang stafvelse med vanlig, 

 ej Okad Ijudstyrka. Sankningen af tonen uppkommer der, sasom nyss anfOrdes, till folje 

 af det langsammare uttalet, saledes af qvantiteten, och utmarkcr ingen egen grad af ac- 

 cent. En annan "accent", som blifvit uppgifven i svenska spraket, under namn af "bi- 

 ton", ("ace. gravis"), Rr ej annat an en vanlig kort stafvelse, som, genom sin stallning, 

 bred vid en lang stafvelse utan tonvigt, hOres nagot tydligare uttalad, an den skulle boras 

 bredvid en stafvelse med tonvigt. 



Efter att hafva bestarnt vart begrepp oin den cgentliga accenten, aterkomma vi till 

 laran om qvantiteten, for att sarskilt afliandla de korta och langa bokstafsljuden saint de 

 beteckningssatt som aro att anvanda for dem. 



Det anfordes att en lang stafvelse i allmanhet kan anses vara dubbelt sa lang som 

 en kort. Detta intriift'ar visserligen ej alltid i dagligt tal och sarskildt aldrig i fransyska 

 spraket, der en lang ej ar betydligt langre an en kort. ACKERMAXN visar (Essai, p. 28) 

 att i parisiska dialecten upptager en kort stafvelse j sa mycken tid soin en lang; men i 

 italienskan skall, enligt uppgift pa samma stalle, den langa vara jemt dubbel mot den 

 korta, liksom forhallandet varit i latinen och gamla grekiskan. I tyskan torde samma 

 fOrhallande kunna anses giltigt och i svenskan ar det nagorlunda sa, ehuru vi ofta betyd- 

 ligen utdraga vara langa tonvigtslOsa stafvelser och pa andra satt afvika fran den upp- 

 gifna regeln; men denna ar dock tillraekligen allman i vart sprak for att tjena till grund 

 f&r det vi har hafva att anfora. 



