OM PHONETISKA BOKSTAFVEB. 75 



Da man talar bestar rOsten ej af rena toner, utan af sorl, eller blandningar af flera 

 olika, hvilket kommer deraf, att sarskilda delar af rOstorganet aro olika spanda och sale- 

 des gifva olika ton. En ton ar visserligen Of'vervagande , eller hufvudton, i hvarje ljud; 

 men det sorl hvaraf hufvudtonerna i talet omgifvas och bortblandas gor, att de bli ganska 

 svara att sinsemellan jemfOra och att bestamma efter tonskalan. Just derigenom fbrefalla 

 de vida mindre olika an de verkligen aro. J. MULLER antager, att tonfOrandringarna van- 

 ligen (i tyskan) ej uppga till en half ton, och att talet blir sjungande da de bli stOrre. 

 I svenska spraket ar det vanligt, att tydligen stOrre tonfBrandringar fOrekornma, atmin- 

 stone da och da, i de sarskilt accentuerade orden, och da vi ej blott hoja rOsten vid acut 

 accent, utan afven sanka den vid de oss egna, langa, tonvigtslOsa stafvelserna , sa upp- 

 kornmer haraf den sang, som utlanningar plaga hora i vart tal. I nagra af vara land- 

 skapsdialecter aro annu vida starkare tonforandringar brukliga, sasom i Dalskan och Fin- 

 ska dialecten af svenskan, i hvilka de ofta uppga till flera hela toner*). Deremot tyckes 

 mig bade det fransyska och sardeles det engelska uttalet, atminstone i staderna, vara 

 jemntonigare an det tyska, sa att, i dagligt tal, blott sallan en hojning eller sankning 

 hores. Att domrna efter de moderna spraken synes det som om denna sang i talet fordom 

 varit starkare, men aftagit i den man folkslagen blifvit uppblandade med frammande, som 

 haft en annorlunda beskaftad sang i sitt tal. De gamla spraken torde hafva haft den 

 ganska stark, ungefar sa, som den annu qvarstar i nagra af vara aflagsnare provinser, 

 hvilkas invanare bibehalla det fordna bruket. Detta tyckes antydas af stafvelsernas val 

 bestamda accenter och qvantiteter i dessa sprak, hvaremot qvantiteten till en stor del ar 

 foranderlig i de nya spraken. Sjelfva namnet accentus betyder instarnmande i sang. 



Forandringarne i tonen aro aldrig jemnt fordelade i fOrhallande till stafvelsernas 

 naturliga accent; ty ofta talar man manga ord utan tonforandring, liksom f5r att be- 

 spara denna till de ord soin man vill sarskilt utmarka. Det ar ofta omtaladt att den 

 starkare accentens anvandande pa sarskilda ord, ar af stor betydelse i talet, emedan hvar 

 och en, den aldra enklaste sats (t. ex.: du skall ga), far helt olika betydelse eftersom 

 tonvigten lagges pa de olika orden deruti. Den tonvigt som salunda lagges pa enskilda 

 ord, atfoljes vanligen af de storsta tonfOrandringarna, hvilka isynnerhet markas i de staf- 

 velser som hafva acut accent. T. ex. om de olika orden i strophen: mannen sager detta, 

 successive accentueras, sa bli tonfSrandringarne vida stOrre i de tva forsta (hvilkas forsta 

 stafvelse har tonvigt), an i det sista, hvars bada stafvelser hafva svag accent. Men man 

 kan lika val accentuera ett ord med en sankning, som med en hojning af tonen, t. ex. i 

 uttrycket: kom hit! och samma person gor ganska olika tonforandringar i samina uttryck 

 vid skilda tillfallen. Afven olika personer g5ra ofta ganska olika tonforandringar; men 

 likval gor sig ett visst satt att utfOra dein, nastan liksom en egen melodi, gallande i 



*) Vid flera tillfallen har jag forsokt att bestiimma dessa tonforandringar. Bast begagnndes dertill ett mono- 

 chord af enklaste beskaffenhet: ett hampsnore utspanclt pa ett brade, hvars nagot sorlande toner blefvo lattare 

 att jemfora med talets. Jag har dervid alltid kommit till samma resultat, nemligen, att de tydligare accen- 

 tuerade ord, som iorekomma nastan i hvarje period af det dagliga talet, hos oss plaga uttalas med skillnader 

 af 3 a 4 och nagongang anda till 6 a 9 halt'va toner. Men de toner i hvilka man talar aro ingenting mitt- 

 dre iin rena. Vanliga forhallandet ar att de ej fullt intraffa med dem i tonskalan, utan de aro an nagot 

 hogre, iin niigot lagre, hvilket gor dem svara att bestamma. Hos Tyskar har jag tyckt mig finna foga min- 

 dre tonskillnader an hos oss, men de aro mera likformiga, tilltolje af forut omtalade orsaker. Hos Dalfolket 

 plaga de, i niistan hvarje ord aterkommande skillnaderna, utgora 4 a 6 semitoner, och ofta uppga de till vid 

 pass 9, eller till hela octaven. 



