74 C. J. SUNDEVALL, 



behofver antaga tva olika grader deraf. Den lagre graden plagar vanligcn ej utmitrkas 

 genom ett eget tecken, men for grekiskan finnes ett sadant, fran aldre tider antaget (ace. 

 gravis; e), hvilket val ej ofta uteattes, men dock anses tillhOra hvarje stafvelse, som ej 

 bar acut accent. Det ilr skal att atertaga detta tecken i sin gamla betydelse, ehuru det 

 blifvit hOgeligen missbrukadt i moderna sprak (t. ex. i de fransyska a, e, for att utmilrka 

 bokstafsljud). 



Ljudets styrka maste noga skiljas fran dess lilngd (qvantitet), ty bada slagen af 

 accent kan tillhOra bade langa och korta stafvelser. Detta forhaller sig dock ganska olika 

 i olika sprak. I de gamla classiska spraken tyckas alia combinationer hafva funnits, sa 

 att afven korta stafvelser kunde ha acut accent (t. ex. bSnus, hSmo, damus, Isvitas. I de 

 moderna spraken, atminstone i dem, ur hvilka vi har pliigat anfora exempel, ar deremot 

 hvarje stafvelse lang, som har acut accent: denna accent ger lang qvantitet at en stafvelse 

 och kan ej finnas hos en kort. I svenskan forekomma alia de tre ofriga combinatio- 

 nerna, nemligen: kort stafvelse, hvilken alltid saknar tonvigt, och lang stafvelse, dels 

 med tonvigt (talgt, mannen, bshag); dels utan tonvigt (galsn, gats, tah, Tils). Orden: 

 aiulcii (anas) och and?n (spiritus) hafva forsta stafvelsen lang (med kort vocal); men i det 

 forra har denna stafvelse tonvigt, i det sednare ej. Denna sista combination (lang staf- 

 velse utan tonvigt) utgQr en af vart spraks storsta egenheter och finnes knappt i de ofriga 

 moderna spraken. I tyskan, engelskan och fransyskan tyckas alia stafvelser, som hafva 

 acut accent, vara langa, och alia som sakna den, vara korta. Detta galler afven om vissa 

 svenska dialecter, t. ex. den som talas i Finland. 



En stafvelses ljudstyrka galler i variligt tal lika for alia dess delar och behofver sa- 

 ledes endast betecknas for vocalen; det forstas af sig sjelf att consonanterna i allmanhet 

 aro i detta afseende lika med vocalen. Detta star i samrnanhang med stafvelsens natur, 

 sasom enhet i talet. Om man, sasom ofta bander i sang, utsager en stafvelse med flera 

 olika toner, hvarvid ljudstyrkan nodvJindigt llndras, sa har man i sjelfva verket upplOst 

 stafvelsen till lika manga nya stafvelser som toner. De undantag som kunna finnas, sasom 

 de cadenser i sang eller utrop, hvarvid styrkan, hvarmed en stafvelse uttalas, smaningom 

 Okas eller minskas, kunna forbises i skrift, hvarfore vi ej nu sysselsatta oss dermed. 



Vi hafva hittills blott talat om stafvelsernas ljudstyrka, och undvikit att nllmna 

 deras ton, hvilken bOr forstHs i samma mening som i musik, och som i grunden ilr nagot 

 helt annat an styrkan eller accenten. Likval sta dessa bada egenskaper i nilra forhallande 

 till hvarandra, ty med hvarje forandring i ljudstyrkan foljer en tonforandring, sa, att en 

 starkare uttalad stafvelse far hogre (finare) ton. Orsaken hartill ar den, att ljudets 

 styrka beror pa den hastighet, hvarmed luftstrommen framdrifves genom ljudspringan. En 

 hastigare rOrelse bestammer en hOgre ton. Dessutom maste man, vid luftcolonnens star- 

 kare framdrifning, nagot sammandraga Oppningen, emedan annars en alltfor stor mangd 

 af luft skulle atga. Delarnes spanning bidrager da att gora tonen hogre. Att denna asigt 

 ar rigtig synes deraf, att om man utsager ett vocalljud och derunder gor det starkare, 

 sa hojes tonen, savida man ej sarskilt bemodar sig att bibehalla den oforandrad. Liksa, 

 uttalas de langa, tonvigtslOsa stafvelserna i svenskan med nagot lagre (grofre) ton, an de 

 korta, som kunna anses hafva den allmanna, radande tonen. Den lagre tonen foljer af 

 den l&ngsammare rorelse, som ar nOdvandig for att tydligen skilja det langa, svaga ljudet 

 fran ett dylikt, langt och starkt. 



