72 C. J. SUNDEVALI,, 



uti dim tyska infinitiva andelsen en (haben, sehen), afvensom ined det i onion Verstand, 

 Verlust in. fl. Da LEPSIUS anser dessa e bOra utinilrkas mod otydlighetstecknet, sa tyckes 

 det vara meningen att utstrAcka detta tecknets bruk till alia korta, tonvigtslosa vocaler. 

 Har ar dock ej stallet att afgora dessa och dylika fragor, som nu blott exempelvis kunna 

 framstiillas. For det alliuilnna phonetiska alphabetet ar det nog att bestainina, att de 

 bokstafver som hOras i tal, bora atergifvas i skrift. De fall som aro eller s}-nas vara tvif- 

 velaktiga, maste bestaminas efter andra, tillkoinmande grander, oftast sarskilt for hvarje 

 sprak och mera i enlighet med dess karakter an efter enskilta personers formaga att uttala 

 orden; ty, t. ex. i de slaviska spraken uttalas mcd latthet och utan hjelpvocaler s;idana 

 stafvelser som stscJia; hvaremot en lapp eller en polynesier, hvilka aro vanda vid mjuka, 

 vocalrika sprak, icke forma uttala tva hopstaende consonanter, utan, e. gr. i stiillet for 

 Petrus, saga Peterusse. Det forstas af sig sjelf att de forsta forsOkeri att skrifva ett nytt 

 sprak alltid skola innehalla felaktigheter, som sednare kunna riittas. 



De ofvan anforda s. k. vocalerna ri och Iri i Sanskrit, maste utan tvifvel vara sa- 

 dane intonerade r och Ir (eller I) som r i det fransyska ordet sabre. De hafva egna bok- 

 stafstecken och skiljas noga frzin de verkliga, med r och i utskrifna, korta och langa 

 stafvelserna. Orden kntya, bhartn o. s. v. bora saledes sannolikt lasas krtya, bhartr (der 

 ? betyder intoneradt r). Uti bojningar och derivator af ordrotter, som innehalla "vocalen 

 //". aterkommer denna oftast sasom vanligt r, jemte andra, vanliga bokstafver, hvaribland 

 ofta i eller j (y). 



Oni ofriga, till skriftcn horaiulc tcckcn och bctcckningssiitt. 



Till en fullstandig skrift horer, utom de egentliga bokstafverna, afven atskilliga an- 

 dra tecken, nernligen: dels skiljetecken, sorn utrnarka afdelningar och andra omstan- 

 digheter vid perioderna; dels betoningstecken eller accenter (sensu latiori), som ut- 

 marka sarskilda, foranderliga egenskaper hos sjelfva bokstafverna. Sadana tecken finnas, 

 allmant antagna och fullt andarnalsenliga , hvarfore de utom allt tvifvel b5ra bibehallas, 

 och om det forra slaget, eller skiljetecknen, ar har ingenting annat att saga, an att 

 de aro: punkt (.), komma (,), utropstecken (!), parenthes ( ), och sa vidare. 



Vid accenterna (betoningstecknen) ar atskilligt att anmarka, hvarfore vi skola 

 nagot omstandligare afhandla dem. De anforda uarnnen aro antagna i brist pa battre*). 

 Emedan de beteckna egenskaper, som icke aro vasentliga for sjelfva sprakljudet, utan orn- 

 bytliga, sa b5ra dessa tecken vara franskilda, och icke sannnanskrifna med bokstafsteck- 

 net. Enligt det som har forut blifvit yttradt bora de vara de enda sa beskaffade bihang 

 till bokstafverna. 



F6r att behOrigen kunna afliandla beskaffenheten af accenterna och ntlgra dermed 

 sammanhangande omstandigheter, skola vi ga nagot langre tillbaka. 



Eriheterna i talet (da det blott ar fraga om talformagan och dess mechanism) aro 

 icke bokstafsljuden, utan stafvelserna. Bokstafverna hafva visligen blifvit gjorda till en- 

 heter i skriften, emedau de endast utgora ett ringa antal, men i talet aro de blott delur 

 af 



*) Med narauet "accent" har det gfitt su, sora raed ra&nga andra, att det ofverg&tt Mn sjelfva saken till teck net. 



