70 C. J. SUNDEVALL, 



i form af vocalerna K (oiler sv. o) och i. Pa sanima siltt skulle afven vocaler kunna Itil- 

 la> af de ofriga. Liqvida.' boras vanligen iner eller inindrc ljudande, t. ex. i orden: stair, 

 1)0/7, om, ond; faf/jer, f/tou; vous-avez, on, manga, och det ar latt att uttala deni 

 I'lisamme, ljudande sasoin vocaler, utan att nagot sarskildt vocalljud hores fore eller C|HT 

 ruiisoiianten, (ex. z (lent s) r, 1). Vidare kan man till detta ljud foga nagon afdelattast 

 urtalade eonsoiianterna, sasoin: br, b/, bz; brt, bit, bzt. Iliir liar man saledes vcrkliga, 

 sammansatta stufvelsi-r, uti hvilka en ljudande liqvida ar vocal, och man kan hopfoga tva 

 eller Hera sadana till flerstafviga ord (brbl, dlbzt o. s. v.), hvilka kunna uttalas, fullt Iju- 

 dnndi', utau att nagon af de egentliga vocalerna finnas deruti. 



I enlighet hiirmed kunde det synas soin om man ratteligen borde behandla alia 

 li([\i(la' pa saimna satt som j och w; d. v. s. oka alphabetct med '20 nya vocaler, bildade 

 af alia de ofriga liqvidte; men likval vore en sadan behandling af fragan alltfor mycket 

 forhastad. Det enda ratta silttet synes vara det som LEPSIUS begagnat, att med ett eget 

 acci-nt-tecken utinarka en consonant da han iir ljudande sasoin vocal. Men da detta sker, 

 tyi-kes det vara sardeles vigtigt, att dessa ljudande och betecknade consonanter icke anses 

 vara for v and lade till vocaler, utan att de forklaras s;isom oforSlndrade consonanter, hvilka 

 Ijuila samtidigt tillhopa med ett vocalljud. Skillnaden mellan dessa bada forklaringssatt 

 kaa viil synas obetydlig, men den iir dock icke sa, emedan begreppen vocal och consonant 

 geiiom det forra forblandas, genom det sednare hallas strangt atskilda, hvilket ar vigtigt 

 for (K-ii rediga ofvtTsigt som detta fOrestallningssatt medfor. Dessutom synes rnig en 

 ganska betydlig olikhet finnas mellan de bada anfOrda gamla vocalerna (i, u), och dem, 

 som skulle bildas nya af liqvida consonanter. De fOrra (i och w) Jlro nemligen fullkomligt 

 rt-na, enkla vocalljud, som blott besta af den ton, som utgar fran luftstrupen, modifierad 

 under sin gang mellan talorganerna , men utan bi-ljud. De ljudande consonanterna aro 

 deremot nOdvitndigt sainniansatta af ett vocalljud med consonaritens egna ljud, som bildas 

 mellan talorgaiKTiia och icke kan anses for en blott modification af vocalljudet. Detta 

 egna ljud utgor, sasoin alia andra consonanter, blott ett biljud till vocalen, som utgor 

 sjelfva stafvelsen, och i det Ogonblick det upphorer, aterstar ett rent vocalljud, som viil 

 oftast Fir det, af den oarticulerade vocalen. De ljudande liqvida; kunna saledes hvarken 

 kallas enkla. eller vocaler, utan besta af ett vocal- och ett consonantljud, hvilka verkligen 

 aro skilda, ehuru de uttalas fullkomligen liktidigt, ungefar liksom tva toner som samtidigt 

 anslas pa ett musikaliskt instrument. Egentligen galler afven detta om de intonerade ;' 

 och tc, hvilka icke bli fullt detsamma som de rena i och u. Ehuru dessa consonanters 

 egna ljud 3ro ganska lena, sa blir dock det af^' temligen tydligt, sa, att ett intoneradt j 

 later likt ji, sa lange som detta ljud uthalles. 



Det tecken som LEPSIUS antagit for att utmarka en med vocal ljudande ("stafvelse- 

 liildande") consonant, ar ett o under bokstafstecknet (se tab. II, 4:o, 5:o och 6:0 efter 

 vocalerna). Samma tecken under en vocal utmarker att den liiscs sa kort, att dess ljud 

 blir otydligt (oarticuleradt). Tecknet utmarker dessutom alltid narvaron af den korta, 

 oarticulerade vocalen, for hvilken L. ej antager ett eget bokstafstecken. Jag skulle dock 

 tro det vara rattare att har urskilja trenne olika saker, nemligen forst, den oarticule- 

 rade vocalen, for hvilken vi redan i det fOregaende antagit en egen bokstaf; sedan 

 ett otydliglir t .st< cken, for att utmarka, att en vocal, hvilken som heist, uttalas sa 

 kort att dess ljud blir otydligt. Detta torde ofta vara af nytta att 3ga utom det vanliga 



