OM. PHONETISKA BOKSTAFVER. 69 



af sammanstallningen, att de forsta vocalerna, y (a) till och med ce, aro mjuka; de der- 

 efter foljande till och med det forsta af 5-classen (kort sv. ) aro harda, och de egentliga 

 w-ljuden ater mjuka. Saledes aro alia de vocaler mjuka, d. v. s. gifva det forandrade 

 uttalet at k, g etc., vid hvilkas uttal tungan intager ett stOrre rum i munnen, narmare 

 intill gornhvalfvet, och derigenom ar nara tillreds att bilda ett praepalatint late eller ett 

 s-ljud. Nagra skenbara afvikelser i tabellen, uti de anvanda engelska och fransyska ordeii, 

 bero pa dessas derivation, nemligen: de fransyska orden: cure, caisse och coeur, som bar 

 bafva mjuka vocalljud, men harda c, korrima af de latinska: euro, cassis och cor, hvilka 

 hade harda vocalljud. Liksa det engelska cane, af lat. canna. Denna fordelning i harda 

 och mjuka vocaler kan nastan fullstandigt framstallas genom en liten forandring i den 

 sy.stematiska nppstallningen , om nemligen hela vocalserien, utan att forandra den forut 

 antagna ordningen, fordelas i 5 classer, med 4 vocalljud i hvardera, pa foljande satt: 



I: y (ii); rnellanljud; i; mellmiljudet till e; 



II: rent e; mellaiiljud; ce (ii); eng. a i bad; 



III: rent a; eng. a, i all; oppet o; svenskt d; 



IV: sv. o; egentl. u; svenskt u; sv. kort u; 



V: eg. ii; oppet o; Stockh. o; eng. u, i but. 



Harigenom framsta e och a-ljuden sasom en egen class; men ofversigten af harda och 

 mjuka vocaler blir endast fullstandig genom uppoffring af symmetrien; nemligen da mel- 

 lanljudet inellan a och a Ofverflyttas till a-classen. I det foregaende och uti tabellerna 

 bar jag valt den framstallning som bast Ofverensstarnmer med vocal-circeln. Att dessutom 

 vocalernas indelning i harda och mjuka icke ar sa naturlig sorn den i bSrjan visar sig, 

 syncs deraf att talrika undantag gifvas. Sa t. ex. hafva vi redan anfort att i tyska spra- 

 ket verka de ej pa k och g. I svenskan aro dessa consonanter harda (medio-palatina) 

 framfor kort e eller i, da de ej tillhora ordets forsta stafvelse, t. ex. i: pojke, stycke, 

 vacker, vagelag, tagit. Uti flora svenska dialecter bli k och g veka (prsepalatina) efter 

 mjuka vocaler, t. ex. i: stiga, lycka, mycken, vagg; men i det vanliga svenska spraket 

 aro de harda uti dessa och dylika ord. 



2:o Man har antagit en sort mellanting mellan consonanter och vocaler, nemligen 

 consonanter som, genom ett inha;rerande vocalljud, fa naturen af vocaler och tjena sasom 

 sadane: de aro ljudande och stafvelse-bildande. Dessa consonant- vocaler voro redan kanda 

 af de gamla sanskritgrammatici , som bland vocalerna upprakna fyra sadane, nemligen den 

 langa och den korta formen af tvenne ljud, som for oss blifvit framstallda under namn 

 af ri samt In. Nyligen har man tillagt flera; LEPSIUS uppraknar sasom sadane: r, I, z, 

 m, n och det vanliga n^-ljudet och anfor, att man i chinesiskan har ordrotterna sz och tsz, 

 uti hvilka z (d. a. lent *) ar ljudande och utgor vocalen. 



Det ar tydligt att den ljudande egenskapen hos dessa consonanter, maste vara den- 

 samma som forut (sid. 43) ar omtalad hos de s. k. liqvida consonanterna , och att saledes 

 alia dessa, men inga andra (muta3) kunna upptrada sasom en sort vocaler. Den far sin 

 fullstandiga forklaring af den theori for sprakljuden, som vi framstalla i nasta capitel. 

 De mig kanda liqvida; aro till antalet 22 , nemligen 6 nasaler (den totipalatina ar ej kand), 

 6 svaga perspirerade (den supradentala ej bruklig), 2 svaga sibihc, 5 1 och 3 r. Bland 

 dem aro foljande allmannast kanda och hafva tecken i vart alphabet: TO, n, ng, v, d, j, z, 

 I, r. Om w och j (y) veta vi redan, att da de aro ljudande (hafva vocalnatur) sa ar det 



