OM PHONETISKA BOKSTAFVER. 65 



i fransyskan uti: ordre, fort, tort, encore, rnort; fortune, torture, tonne, molle, folle, 

 sol, coq. For detta ljudet anser jag bokstafven o bOra bibehallas. 



2. Dot egentliga svenska a-ljudet uppstar da, tungan arinu starkare tillbakadrages , 

 sa att den blir styf .och rnunSppningen nagot mera sammandrages, dock ej sa mycket att 

 ett vanligt, lindrigt andedrag, med tillsluten nas5ppning, deraf ferhindras. Sa uttalas oftast 

 langt a i svenskan, t. ex.: a, al, ar, as, ader, ater, aka, vaga, fraga, gafva, tag, lar, gas, 

 ma, fa, ga, pa, kal. Orden kal (brassica) och kol (carbo) aro sardeles lampliga f5r att 

 utmarka olikheten mellan detta och fOregaende vocalljud. Likvlil forekomma betydliga 

 olikheter i deras bruk inom skilda dialecter. Manga ord som i en dialect uttalas med a, 

 fa i en annan det oppnare ljudet af o och flera ord finnas som i det vanliga s. k. bildade 

 spraket uttalas ornsom rned det ena eller andra ljudet, t. ex. taga, laga, raga, rag, trag, 

 gard, spar (sporr), pase (posse), fogel (fagel). I tyskan synes alltid langt o hafva det 

 har afhandlade ljudet, t. ex. ober, ohr, ohne, boden, kohl, hohl, ton, gross, inoos, los, 

 boshaft, so, sohn, vor, thor, wo, wohin. Nagori liten olikhet i uttalet torde dock finnas 

 och man har uppgifvit att vocalen uti de sist uppraknade sju eller atta orden, skulle hafva 

 ett mera slutet ljud an i de foregaeride; men andra personer hafva motsagt denna uppgift 

 och sjelf har jag ej markt den anfQrda skillnaden. I engelskan forekomrner a-ljudet all- 

 mant, t. ex. i: ope, rope, hope, smoke, no, so, foe, toe, boast, coach; i fransyskan 

 skrifves det med o eller au, t. ex. cote, cote, poli, foyer, eau, au, autre, veau, beau; 

 mon, bon, son. Da jag enligt forr uttalade asigter icke kunnat upptaga det hos oss 

 vanliga beteckningssattet (a), och lika litet det danska aa, har jag sasom bokstafstecken 

 begagnat ett upptill klufvet o (se tabellerna I och III). 



3. Det djupa svenska o furekornmer ej langt och tydligt i nagot annat mig bekant 

 sprak, an de skandinaviska; danskan och de norska dialecterna aga det lika val som sven- 

 skan. Tungan halles vid dess uttal lika starkt samrnandragen som f6r det sist afhandlade 

 ljudet, men mundppningen sammandrages till den minsta mojliga storlek, eller gOres sadan 

 som da man vill blasa ut ett ljus. Lapparna behSfva ej framskjutas; men om sa sker, sa 

 andras ljudet ej deraf. For att gora ljudet ratt fullt och rent bora kinderna nagot litet 

 spannas af luft. Detta ar, liksorn a, ett af de starkaste och klangfullaste af alia vocalljud, 

 som maste arises sasom det typiska uti denna classen. Oftast ar det langt, t. ex. i: 0! 

 oro, ord, os, bo, fot, nog, stor, mor, god (men neutr., godt, har Oppet o). Kort ar det 

 uti: ost, otte, ottsang, Olle (namn), bom, lorn, foster, hosta m. fl. Annu oftare traffas 

 det kort i skanska dialecten, t. ex. i: kornma och alia dess bqjningar. I tyska och en- 

 gelska spraken saknas det; men i fransyskan tycker man sig igenkanna en kort och rnindre 

 tydlig form deraf, eller atminstone ett mellanljud till det foregaende, uti orden: moi, loi, 

 roi, poison, poete, poesie m. fl. Det kunde val vara mojligt att det grekiska 0-mega 

 hade tillkommit for att beteckna detta o? ehuru det nu tyckes saknas i nygrekiskan. 

 Emellertid har jag sedan 30 ar tillbaka vant mig att utmarka det med ett efter namnde 

 bokstaf bildadt, men dock ofvan tillslutet tecken (se tabb.). 



4. Det egentliga u, sadant det uttalas i de fiesta lander, utom de skandinaviska, 

 har nagon likhet med det forra, men ar mindre fullt. Vid dess uttal halles tungan blott 

 lindrigt sammandragen, sa att den ej racker de undre framtanderna; men den ar f5r 5frigt 



K. Vet. Akad. lUndl., 1. 9 



