OM PHONETISKA BOKSTAFVEE. 59 



c) Det palatal a, sorn uppkornrner derigenom att tungans platta, ofre yta, hastigt 

 bortdrages fran ufre delen af goinhvalfvet. Bokstafstecknet utmarkes af den vanliga prae- 

 palatina kroknirigen under raden. 



d) Det laterala, da tungan fyller gomhvalfvet, men bildar latet vid endera af 

 sidorna, utrned kindtanderna. Det ar detta som utmarkes med dubbelt strek. 



Om Vucalcrna. 



Vocalljuden hafva nagon ftfverensstammelse med de musikaliska tonerna. Fran den 

 ena tonen till den andra och genorn hela raden af h&rbara toner kan man fdlja en oandlig 

 infmgd af smii, successiva foriindringar, sa vidt orat fdrinar uppfatta dem. Ett finare och 

 rnera ofvadt ora forniinmer manga, som det oofvade 6rat icke kan urskilja. Detsamma 

 intraffar med voealljuden; men alia dessa sma olikheter kunna ej uppforas sasom skilda 

 vocaler, utan vissa af dem maste antagas sasom bestamda och de Ofriga samrnanraknas 

 med dessa eller rent af forbises, urigefar sa, som sker med tonerna. Likval tyckes icke 

 nagon sadan i naturen bestarnd grund finnas for de rena sprakljuderis , som for de rena 

 tonerrias bestammande. En ton kan sagas vara ren eller falsk, men blott i fOrhallande 

 till en annan ton. Om derfore ett musikaliskt instrument stammes nagot for hogt eller 

 for lagt, sa bli val alia tonerna sinsemellan rena, men jemfOrde med ett annat instrument 

 bli de ulla falska. De bero saledes af hvarandra, och om det an ar bekant, att olika 

 nationer i sin folksang taga en och annan ton i skalan nagot olika hogt, sa ar detta dock 

 en lagbunden afvikelse. Eri sadan ofverensstammelse tyckes ej finnas rnellan sprakljuden 

 och svarligen torde man lyckas att finna en regulier skala for voealljuden i hvarje olika 

 sprak. Man skulle annars kunna ledas till den formodan att en sadan skala funnes, da 

 man, vid jemforelsen af skilda sprak eller dialecter ser betydliga olikheter, som ofta tyckas 

 folja vissa regler. T. ex. invanarne i gothaland (utom Ostergothland) uttala i allmanhet 

 vocalerna slutnare eller mera dragne at i och u, sarnt forena dem med j eller w (till diph- 

 thonger); hvaremot uppsvearne och ostgotharne uttala dem mera bredt och oppet, at a 

 och d, men rent, utan narnnde tillagg. Skillnaden ar sa betydlig, att t. ex. ordet bara, 

 uttaladt af en stockholmare, och ordet bara, uttaladt af en smalanning, hafva samma 

 vocalljud, nemligen det som i tabellerna finnes utsatt mellan de rena a och a. Likval ar 

 denna hojning eller forflyttning af ljuden icke jemn sasom olikheten mellan tva tonskalor. 

 Forofrigt far man ej for langt drifva jemforelsen mellan toner och vocalljud. De forra 

 besta ytterst uti luftens dallring, och deras olikhet beror pa den olika hastigheten af denna 

 dallring; men en dylik yttersta grund for de sednare och deras skillnader ar ej bekant. 

 Man kommer ej langre med dem, an att beskrifva de stallningar af talorganerna hvarige- 

 nom de kunna frambringas. 



Detta allt ar dock ej eget for vocalerna utan galler orn alia bokstafsljud; men vid 

 consonanterna blir jemforelsen med tonerna mindre tycllig, emedan de ej bilda en, utan 

 manga, sma serier, inom hvilka den omarkliga ofvergangen fran ett ljud till ett annat kan 

 uga rum. De aro starkare articulerade , d. v. s. deras olikheter bero pa ganska markbara 

 och val bestarnda olikheter i talorganernas verksamhet, sa att en systematisering kan upp- 

 goras, hvarigenom dessa serier eller classer kunna val atskiljas. Men da hvarje class blott 

 bestar af uagra fa ljud, sa kunna dessa lattare definieras och atskiljas, ehuru omfanget af 



