OM PHONETISKA BOKSTAFVEE. 53 



tillhora den tyrolska dialecten. Uti de ofriga europeiska spraken aro dessa ljud mig ej 

 bekanta, men i arabiskan skola de forekomma (cha; manne afven det hebraiska cheth?). 



Harmed slutar den series af bokstafver, som jag anser for fullt articulerade. De nu 

 foljande, Ofullstandigt articulerade, om hvilka vi forut (sid. 42) i korthet talat, ut- 

 gora fem classer, hvilka icke sinsemellan visa en sadan likhet i sammansattning, som 

 alia de foregaende classerna. Knappt nagori annan gernensam beskrifning kan gdms pa 

 dein, an den redan pa anf. stalle gifna. Hvarje class innehaller flera ljud, som sa riara 

 likna hvarandra, att de maste fOras tillhopa, ehuru de uttalas pa ganska olika stallen i 

 inunnen; hvaraf f5ljer, att de narnn som i forra afdelnirigen af consonanterna voro class- 

 namn, liar upptrikla sasom namn pa underafdelningarne. 



Cl. 8. SIBIL J2 (Hvasljud, S-ljud) uttalas genom en starkare luftstrom, som fram- 

 drifves 5fver tungan, bakom dess spets, utan att frarnprassas genom ett hoptrangdt rum i 

 inunnen och som far aflopp at sidorna, hvarest tungan ej sluter tatt intill gornhvalfvet 

 eller tanderna. Genom dessa sista ornstandigheter skilja de sig vasentligen fran de per- 

 spirerade bokstafverna i foregaende classer, vid hvilkas uttal luftstrommen gar ut midt 

 Ofver tungspetsen; men liksom dessa aro de "continual*. De aro foljande: 



a) dentala eller rena s-ljud. For deras uttal halles tungan platt, eller nagot con- 

 vex, stodd mot framtanderna, men utan att sluta intill gomen vid sidorna. Den fram- 

 drifna luftstrommen ljuder saledes genorn en brytning mot tungspetsen och till en del 

 mot framsta deleri af gomhvalfvet (framtandernas tandkott). Hit hora: 



ett starkt ljud, det vanliga harda s i alia sprak, t. ex.: Sv. se, os, oss; T. wissen; 

 E. hiss, seal; Fr. poisson, salut, force, pince, gargon, cinq; och 

 ett svagt, som vi har, mcd alia nyaro, beteckna med bokstafven z. Det ar hebraiskans 

 och arabiskans sain (l) som motsvarar det grekiska och det latinska z (hvilket dock en- 

 dast begagnades i upptagna grekiska ord). I fransyskan ar det det vanliga lena s mellan 

 tva vocaler, t. ex. poison, oser, vous etes, samt z, sasom i: zele. I italienskan skrifves 

 det omsom med s och z; liksa i engelskan, sasom: his, zeal, rise, nose, close, amuse. 

 I tyskan tyckes det lena s vara allrnannare an det starka; det hores t. ex. i orden: 

 sie, diese, wiese, sagen; men i svenskan saknas det fullkomligt; vi begagna allenast 

 det starka s. 



b) De supradentala, eller scA-ljuden, uttalas med en mera uppat bojd tungspets, 

 sa att tungans ofre yta, nast bakom spetsen, blir concav. Det ar genom luftstrommens 

 brytning mot detta concava stalle af tungan, som ljudet uppkommer. Vanligtvis stodes 

 tungspetsen mot framsta delen af gomhvalfvet, eller nagot h5gre upp, hvilket dock ej ar 

 nodvancligt, emedan tungans concavitet tillnickligen uppfangar luftstrommen. 



Det hithorande starka ljudet ar det vanliga tyska sch, uti: schon, schuld, fisch, wa- 

 schen. -- I svenskan skrifves det omsom ined sj och sk, t. ex. sk5n, sj5; skal, sjal; skalla, 

 skOld, skjnta, sju, sjunga; i engelskan, med sh, sasom: shall, shine, shut, fish, wash; 

 eller med ch (som i slutet af ord later s;isom tsch) uti: much, rich, coach, watch, catch; 

 eller ci, i: vicious; i fransyskan, med ch eller g, t. ex.: cher, champ, chant, gens, 

 changer, manger, machine. Svenska och tyska spraken hafva stark benagenhet att bilda 

 detta ljud. I tyskan utsages det allrnant i stallet for vanligt s framfor clusila consonanter, 

 t. ex. i: sprache, stein, stelle, verstand. Danskan tyckes deremot alldeles undvika det, 



