52 C. J. SUNDEVALL, 



a) Det n usa la Ijudet ar ganska egendomligt. Emedan det uttalas genom en helt latt 

 beroring mellau tva injuka delar: tungroten och det mjuka gomseglet, hvarvid luftstrOm- 

 men gar ut bredvid, genoin nasan, sa maste det bli ett ganska vekt och nastan otydligt 

 ljud. Vi kanna det uti det fransyska, s. k. nasala n, t. ex. i orden: on, un, bicn, man- 

 quer, saint uti det sanskritska "anusvara". I bengalispraket finnes det afven, t. ex. i ordet 

 pans (rakneordet fern), som uttalas fullkomligt lika med det fransyska: je pense [pa san- 

 skrit heter det (efter engelskt uttal af cK) pant7*an]. Detta ljud kan uttalas starkure och 

 svagare, efter som gomseglet spannes. Det kan bli sa starkt, att det nara liknar det i 

 forra classen. t. ex. ofta i: manger, danser, la manche; men afven sa svagt, att man tviflar 

 pa dess consonantnatur. Salunda anses det af LKPSIUS , efter de flesta forcgangares exem- 

 pel, for att blott vara "en nasalisering af vocalerna". Han betecknar det derfore ej med 

 en bokstaf, utan med en kort, vagig linea ofver vocalen (sasom a, e, 6). Jag maste anse 

 det for ett fullkomligt consonantljud. 



De Ofriga hithOrande ljuden, som uttalas mot det tillslutna gomseglet, och tillfolje 

 deraf med en starkare spanning af tungmusklerna, fa en hard klang, ganska olika med 

 den af det nasala. 



b) Ett clusilt ljud finnes i de semitiska spraken. Det ar ett k uttaladt mot gom- 

 seglet (eller, sasom man vanligen sager, i halsen). I hebraiskan utmarkas det af koph (p), 

 i arabiskan af kaf eller qaf. Att det funnits i grekiskan ar ej bekant, men det syncs rnig 

 sannolikt att det latinska q, som allenast begagnades framfore u, fatt sitt bokstafstecken 

 efter forebilden af det semitiska koph, just derfOre, att det fordom genom ett djupare 

 uttal skiljt sig fran c, hvilket motsvarade vart k*). Uti Tyskland far man ofta hftra detta 

 djupa uttal af k (mojligtvis tillhorer det tyrolska dialecten?), men forofrigt tyckes det nu 

 ej fOrekomma i de europeiska spraken. Atminstone uttalas q ofverallt i skriftspraken sa- 

 sorn k; t. ex.: Sv. qvast, qvinna, qvade (las kvast etc.)**); T.: quelle, quahlen, qvit- 

 tung; E.: queen, conquest, antique; Fr.: que, qui, quoique, manquer, coq, cinq; 

 It: qui, quale, questo. 



Det hithorande svaga Ijudet ar mig ej bekant sfisom allmant brukligt i nagot sprak, 

 men sannolikt finnes det jemte det fOregaende. Det b5r lata sasom ett mot gomseglet 

 uttaladt g och ar icke svart att utsaga. 



c) De perspirerade ljuden likna nara dein af fOrra classen, men lata betydligt har- 

 dare genom uttalet langre bakat. De brukas allmant i hollandskan i stallet for vanligt g. 

 Det starka Ijudet forekomrner i b5rjan af ord, t. ex. i: geel, genoot, genoeg, geld, gracht, 

 gift, Geldern; - - det svaga brukas i stallet for g finale, sasom uti: weg, dag. Hollaridare, 

 som tala tyska, plaga bibehalla sitt uttal, afven for g uti tyska ord, t. ex. i: gut, gold, 

 geben, tag. I Tyskland far man ofta hora det vanliga % (uti machen, lachen, suchen etc.) 

 uttalas efter regeln for denna classen, och dervid vanligen atfoljas af ett rassel uti gom- 

 seglet, nastan sasom da man vill derifran uppdrifva slem. Enligt uppgift larer detta uttal 



*) BOPP, EinmoFF, LEPSIUS nntaga att q hiirstammar friin koph. Delta blir sS godt som bevisligt genom nl- 



phabetens sainmnnstiillning (se forut, aid. 36 i uotcn;. 



") Markvardigt ar att i nagra svenska dialectcr, liksora i vissa delar af Norrige, utbjtea det sturama h, framfoc 

 v, mot ett k; t. ex.: kva, kvem, kvilken, kval, i st. for hvad, hvem etc. Qvalsund och Qvaloe i Norrige, 

 betyder: Hvalsund och Hvalo. Detta erinrar om det latinska q, sarat det slavonska och indiska k i motsva- 

 rande ord (qvis, (jvid; koi, kiij kas, ka, kin). 



