48 C. J. SUNDEVALL, 



De perspirerade ("fricativa") ljuden iiro de som vanligen i arahiska grammatikor 

 kallas "sad och dza", Det forra af dessa skall vara ett starkt ljud soin liknar s; det sed- 

 nare, ett svagt ljud mellan d, z och j. 



For att beteckna dessa ljud bar jag valt forandringar af de nilnnast beslagtade, 

 neinligen for de clusila af t och d, for de perspirerade, af x och y. Den egenhet uti dem 

 alia, som utgOr Classens allinanna kannetecken, bestar deruti, att bokstafven ar utdragen 

 bade Ofver och under raden, (liksom en symbol deraf att tungans hela liingd skall bidraga 

 till uttalct). 



Cl 5. PR^EPA LATIN ^E (Framre gomljud; Palatales LEPS.) uttalas med mellersta delen 

 (frainom midten) af tungan, mot den framre halften af gomhvalfvet; men sjelfva tungspet- 

 sen ar hlirvid overksam och halles vanligen nedbojd, st5dd mot undre framtanderna. Om 

 dm far vidrora munnens 6fre del, sa uppkommer ett bi-ljud af t eller d, som ej finnes 

 uti de rena hithurande Ijuden. Dessa forekomma i flera sprak, temligen allmant, men 

 hafva blifvit forbisedda och forblandade med andra; det enda allmant kilnda ar j (i con- 

 sonans). 



a) Det nasal a ljudet ar ett n-ljud som foregar j eller nagon annan af denna classens 

 bokstafver, och som ej ar lika med det vanliga n, emedan det uttalas icke med tungspet- 

 sen, utan efter regeln for denna classen. Sallan torde det uttalas ensamt, eller skildt fran 

 andra pra-palatiner; men vanligt n kan afven uttalas alldeles rent framfor dessa bokstiif- 

 ver, sasom t. ex. nj uti njure, njuta, njugg. I Sanscrit har det en egeri bokstaf, och 

 skiljes noga fran nj, som der ofta forekommer. I spanskan skrifves det med nn eller n; 

 uti italienskan med gn, t. ex. bagno. Med detta ljud uttala italienarne afven de latinska 

 union agnus, pignus m. fl. Uti fransyskan ar det ganska vanligt och skrifves yn, sasom 

 uti gagner, baigner, seigneur; men i alia dessa ord hores ett j (y) tydligt efter nusal- 

 Ijudet. Detta ljud forekommer saledes allmant i de romaniska spraken, men tyckes saknas 

 uti de germaniska. 



b) De clusila ljuden forekomma uti flera germaniska sprak, men utan egna tecken. 

 Det starka ar vanligt i svenskan; det ar neinligen det ljud, som k far framfore de mjuka 

 vocalerna (e, i, y, a, 0), t. ex. i kedja, kind, kyla, kar, kora. Det liknar nftra tj och for- 

 vaxlas ofta denned, t. ex. i orden: tjilra, tjenst, tjuta; hvilka ofta uttalas sa som om de 

 borjade med det prajpalatina ljudet. Detta sednare ar alldeles enkelt, utan nagot <-ljud, 

 emedan tungspetsen ej medverkar vid dess uttal. Saledes borde det vara en betydlig 

 skillnad i uttal mellan orden: tjara och kara; men ofta utsagas de lika. Vanligen fore- 

 kommer detta ljud i svenskan blott i bOrjan af ord; men i vissa dialecter far man afven 

 hora det midtuti: t. ex. i Angermanland , uti orden: tycka, mycket, m. fl., hvilka der ut- 

 talas med detsaniina, hvarfore de, for den dervid ovande, lata sasom: tytja, mytje. I 

 tyskan saknas detta ljud, liksorn i fransyskan; afven i da:iskan, der det ersattes af egent- 

 ligt k med j, t. ex. i kjier, kjtcnde. Uti engelskan ar det vanligt i bOrjan af ord och be- 

 tecknas rned ch, t. ex. uti: choose, chin, child, cheap, chest, charming, change, charing- 

 cross, efter dessa ords vanliga uttal. Likval far man understundom hora deissa ch pa ett 

 nagot olika satt uttalade, isynnerhet da engelsrnan bernOda sig att utsaga dem ratt tydligt. 

 De bli da utdragna, sa att det clusila ljudet efterfoljes af det motsvarande perspirerade 



(ch 



