40 C. J. SUNDEVALL, 



velse", hvilka endast kunna finnas i skrift; de hafva uppkoininit genom ett skrif-fel eller 

 atminstone genom en brist i alphabetet, eller en forandring i uttalet, utan motsvarande 

 rattelse i skriften. Uti de gamla grekiska och latinska alphabeten funnos ej egna tecken 

 for de bada omtalade consonanterna. Man skref derfOre t. ex. ius, huius, maior, auis, 

 uoluntas, men laste: jus .... voluntas. Mojligtvis hafva dessa och dylika ord ursprung- 

 ligen varit uttalade sa som de skrefvos (lus o. s. v.), men da uttalet sednare andnules, 

 bibehOlls dock det gamla skrifsattet; bruket af bokstafstecknet j, sasom i consonans, upp- 

 kom fOrst efter medeltiden. Egentliga diphthonger (tvaljud) ftro de sammansattningar, der 

 ljudet j eller w foljer efter en vocal i samma stafvelse, men skrifves med i eller u, sasom 

 ai, au. I vissa fall forandras uttalet sa, att af det ursprungligen dubbla ljudet uppkommer 

 i-tt eiikelt (ft, a), hvilket dock anim skrifves med tva vocaler, och afven detta kallas diphthong. 

 Markvftrdiga aro i sanning sprakljudens forandringar; de tyckas folja bestamda lagar 

 liksom de kroppsliga naturprodukternas utveckling, och detta galler lika vftl for conso- 

 nant er som for vocaler; vi halla oss nu till de sednare i sammanhang med historien oin 

 diphthongerna. 1 Sanskrit, der bokstafsforandringar ske bestandigt, for valljudets skull, 

 d;i vissa bokstftfver sarnmantrjlffa, antingen i samma eller i atskilda ord, ske dessa till- 

 fltlliga forfmdringar efter samma lagar som de samma bokstafvernas historiska eller besta- 

 ende fGrandringar i de europeiska spraken. Ej utan nagon forvaning erfar man der, att 

 da a och i sammanstOta sa hopflyta de antingen till aj (tatha-iva [sa afven] blir tathaj-va), 

 eller till ce, liksom det fransyska ai (bala-irscha blir balrcrscha) och liksom i namnde sprak 

 saminanflyter a och u till a (o). Emedan sanskritskriften ar phonetisk, sa att orden ftn- 

 dras f6r de tillfalligt uppkomna ljuden, som atergifvas med sina motsvarande bokstafver, 

 sa synas dessa ombyten tydligare an de fa dylika fOrandringar som forekomma i vara 

 sprak, der val ljudet kan andras men ordet vanligen blir i skrift ofOrandradt*). Liksa 

 har det grekiska ai, som val ursprungligen lilstes sasom aj, eller kanhanda sasom a-i, och 

 dot motsvarande latinska ae, blifvit uttalade sasom a; en egen, enkel bokstaf f5r detta 

 ljud (ce, a) har forst i sednare tider uppstatt, men begagnades ej i de aldre spraken. Det 

 grekiska t uttalades, redan vid den tid da romrarne gjorde bekantskap med Grekland, 

 liksom annu, Omsom sasom langt e och langt i; saledes atergafs det i latinen med dessa 

 boksttifver: af Aivtius blef Aeneas; af JaQeiog blef DarTus; men, ehuru enkla bokstafver 

 funnos i grekiska alphabetet, att siltta i stallet fdr diphthongerna, sa qvarstod likvftl det 

 gamla skrifsattet af samma grund som att vi i svenskan bibehalla det OfverfiOdiga / uti 

 orden gifva, skrifva m. fl. 



Liksom de gamla diphthongerna, bero afven de moderna, pa fovandringar i uttalet, 

 utan motsvarande forandring i skrifsattet; t. ex. de fransyska orden: autre (af alter), faux 

 (af falsus), maux (af mal), hafva fatt sitt nuvarande utseende pa den tid da a och 

 hordes sftrskilde, liksom annu i hollandskan: zout = salt. I sednare tider har man utom 

 il<- i-geiitliga diphthongerna, fatt eller uppfunnit flera variationer af dylika oegentliga skrif- 

 satt, som blifvit uppraknade jemte dem; sasom "triphthonger", dubbelljud uti en bokstaf 



(sasom 



") Bland de europeiska sprfikrn iir isynnerhet fransyskan temligen rik pa tillfiilliga Ijndviixlingar, ehuru i vida 

 iniiidre grad fin Sanskrit. Siisom exempel anfora vi fuljande ord, al' livilkn de i undre raden innrliulla du for 

 ftiplionien iiudrade ljuden: 



lea amis; un autrc; nom, nompareil; je vais; a 1'cnfant; le sang; la saison. 

 let parties; un tvl; nontmcr, uominal; j'avois; au gar(on; Tan; 1'annee. 



