OM PHONETISKA BOKSTAFVER. 39 



heten af den grundsatsen for alphabetet, att olika ljud skola betecknas med olika bok- 

 stafver. 



Bokstafvcrnas allmanna indclningt 



Den forsta stora fordelningen af bokstafverna ar den uti vocaler och consonanter, 

 fullkoinligt efter de garnles lara och definitioner. Nagot raellanliggande eller tredje kan 

 ieke finnas jemte dessa. Det enkla, eller oforandrade ljud, som, i en enda utstotning af 

 rosten, utgar fran luftstrupen, ar ett vocalljud, och denna utstOtning af ljud utgOr en 

 stafvelse; alia de biljud som hOras, medelst vocalljudet, uti sarnma stafvelse, aro con- 

 sonantljud. Vocalerna utgOra saledes sjelfva ljudet, eller besta i ett ljud; consonanterna 

 aga intet eget ljud, de horas blott genorn vocalljudet och besta uti tillagg till detta, ge- 

 nom verksamhet i munnens organer. Om vocalljudet, afven under samrna utstOtning af 

 rosten, undergar en forandring, sa utgOr denna forandring ett nytt vocalljud, som bildar 

 en riy stafvelse. Jag upprepar har dessa allmant kanda satser, emedan det ar af stor 

 vigt, att vi strangt fasthalla begreppet om motsatsen mellan vocaler och consonanter, sa- 

 sorn det enda rattesnOret i manga tvifvelaktiga fall. Det ar alltid rigtigt, ehuru har, sa- 

 som vid andra tillfallen, "naturen ej gOr sprang". Man kan nemligen i flera fall bilda en 

 series af ord, uti hvilka, genorn forkortning af en vocal, som slutligen Ofvergar till en 

 narslagtad consonant, en foga markbar Ofvergang sker fran tva stafvelser till blott en enda. 

 T. ex.: bl-a, bT-a, bja; MarT-S, marT-a. marja; ll-iis, lT-ns, ljus; fa-o-na, fa-G-na, 

 faw-na. Har utbyttes vocalen i mot consonanten j, och voc. u mot (engelskt) w, och med 

 detsamma skedde ombytet fran tva stafvelser till en enda. Ifall vocalen i det mellersta ordet 

 af serien uttalades ganska kort, sa var detta ornbyte sa omarkligt, att man svarligen 

 kunde af blotta ljudet bestamma stafvelsernas antal, och att man kan saga, att vocalen 

 smaningom Ofvergatt till den narslagtade consonanten. Dylika fall af ovisshet om stafvel- 

 sernas, och saledes afven om vocalernas ratta antal, forekomma ofta i de ord, som inne- 

 halla ljudande, liqvida consonanter, hvilkas afhandlande vi uppskjuta till langre fram (efter 

 Cap. om Vocalerna). Men om ock sadane tillfallen gifvas da det kan vara obestamdt eller 

 likgiltigt huruvida ett ljud b5r anses for vocal eller consonant, sa upphafver detta dock 

 ej giltigheten deraf, att begreppen vocal och consonant aro motsatta. 



Under namn af halfvocaler (semivocales) har man uppraknat en sort bokstafver som 

 tyckas anses for ett mellanting rnellan consonanter och vocaler. Sasom sadane har man 

 uppfort h och flera af de bokstafver sorn kunna intoneras, eller liqvidge, om hvilka vi 

 tala i nasta capitel. Af andra, sasorn af LEPSIUS, inskrankes detta namn till j (y) och w, 

 hvilka hora till antalet af liqvida?. Dessa tva consonanter aga den egenheten, att uttalas 

 med samma mekanism af talorganerna som tva vocaler, nemligen i och u (eller svenskt o) 

 hvarfore en Ofvergang fran den korta vocalen till motsvarande consonant, sasoin nyss om- 

 talades. ar latt och ofta intraffar. Men de aro dock lika verkliga consonanter som b, p, 

 eller hvilka andra som heist, och tillhora hvar sin consonantclass, som utom dem blir 

 ofullstandig: w iir en labial, j (y) en praapalatin. De hafva ej den ringaste inbOrdes likhet 

 och kunna ej utan att stOra ordningen sammanforas pa ett stalle i det systematiskt fram- 

 stallda alphabetet; de blifva der langt atskilde, liksom de tva anforda vocalerna. 



Pa likheten i uttal och den latta ofvergangen fran de nyssnamnda tva vocalerna till 

 motsvarande consonanter, beror uppkomsten af diphthonger, eller "tva vocaler i en staf- 



