38 C. J. SUNDEVALL 



hade upphort att vara ett lefvande sprak. Ett sadant Ian torde ej vara mindre tillatligt 

 nu ftn fordom, serdeles da det Er verkligen behofligt. Vidare kan man erinra sig att de 

 grekiska och latinska bokstafverna hafva sain ma ursprung, och att de nu brukliga aldeles 

 icke aro desamrna soin de latinska, utan hafva undergatt stora forttndringar i formen > 

 utan att derfore bli odugliga. Slutligen kan man ihagkomma, att det icke ar fraga om 

 att frambringa ett alphabet efter en viss nationalitet eller efter vissa, fOrr antagna bruk; 

 utan tvartom, att man vill bilda ett alphabet, hvars hufvudegenskaper aro: att med 

 bibehallande af den praktiska anvandbarheten , undvika och ratta bristerna i det nu bruk- 

 liga, och att vara allmant for alia verldens sprak. Det ar saledes fullkomligcn likgiltigt 

 hvarifran bokstafverna harstamina eller huru de bildas, allenast de uppfylla de forut 

 namnda vilkoren. Da de inga uti det nya alphabetet likna de utvandraren fran Europa, 

 som i sitt nya fadernesland forlorar de traditioner och fordomar som vidladade honom i 

 det gainla och behaller allenast sitt namn. Ett bokstafstecken som grammatici, uti det 

 vanliga alphabetet, behagat forklara for att, utom ljudet, nOdvandigt aga en viss egen- 

 skap, t. ex. den att vara lang, kan i det nya framsta sasom allman representant for sitt 

 ljud, befriad fran namnde band, saledes bade sasom kort och lang. Detta ar forluillandet 

 med ce (a), (0), och de tecken som motsvara a och u. Grammatici anse dessu vanligeii 

 for "diphthonger", sasom sammansatta af a och e, o och e o. s. v., saint tillfolje cleraf nod- 

 vandigt langa. Men likval har denna egenskap af diphthong ej kunnat hindra ljudet 

 a, fransyskans au, danskans aa, fran att i andra sprak, t. ex. i tyskari, betecknas af 

 bokstafven o, som dock ofta utmarker ett kort ljud. Man har visserligen s5kt att begagna 

 andra, enkla vocaltecken i stallet for de nyss anforda, da de aro korta, t. ex. e i stallet 

 for kort a; men det har likval ej kunnat hindras att de sa kallade diphthongerna ratt all- 

 iniint brukas sasom korta, t. ex. i de tva nyss begagnade orden: ratt, allman. Uti dan- 

 skan har man haft den klokheten att begagna de till formen enkla tecknen ce och i 

 stallet for de sammansatta a och o. Det ar nemligen for alia bekant, att punkterna ofver 

 a och o ej aro annat an ett e som fatt denna formen, och blifvit satt ofvanfor, i stallet 

 for bredvid bokstafven, men som annu bibehalles oforandradt till formen uti den vanliga 

 i\>ka, eller s. k. fracturstilen (, 6). Tecknen a och o kunna saledes sagas vara lika 

 .sammansatta som ae och oe, och i alia handelser aro de verkligen mera sammansatta an 

 det enkla tecknet ce, som skrifves uti ett enda strek. Jag kan ej inse nagot hinder for 

 anvandandet af detta och andra dylika tecken sasom korta vocal-ljud, afven uti korta 

 stafvelser. 



Vidare torde mangen anse for ett Ofverflod att antaga olika tecken for alia bekanta 

 olikheter mellan vissa bokstafver, och sardeles for de olika I- och '-ljuden, emedan man 

 vanligen tror, att blott ett enda af dessa ljud begagnas uti hvarje sprak. Men likval se 

 vi att fransyskan, italienskan och spanskan hafva tva Wjud, nemligen det vanliga I och 

 / mouille; stockholmska dialekten begagnar trenne Wjud, som icke forblandas, och tva af 

 dessa brukas i flera af vara dialekter. Af de olika r-ljuden plagar deremot blott ett enda 

 vara brukligt i hvarje sprak eller dialekt, och skillnaden ar sa stor, att den som fran 

 barndomen ar vand vid ettdera af dcm, blott med mycken svarighet kan lara utt uttala 

 de Ofriga nagorlunda ledigt. Men da just dessa olika ljud inga bland skillnaderna mellan 

 vissa, for Ofrigt ganska nara lika dialecter, sa bOr man ju hafva olika bokstafver, som 

 angifva dessa skillnader, och i allmanhet finnes ingen omstandighet, som borttager giltig- 



