OM THONETISKA BOKSTAFVER. 27 



torde annu pa, denna v3g kunna erhalla bekraftelse och utvidgning. Hos oss ar det dock 

 hog tid att studera landskapsdialecterna, dessa dyrbara lemningar af vara forfaders tungo- 

 inal, hvilka den fornama fakunnigheten hos de s. k. bildade klasserna vanligtvis tror vara 

 ett sjelfsvaldigt eller radbrakadt uttal och fbraktar, sasom pObelsprak eller "patois", och 

 hvilka nu, genom den utvidgade skolundervisiiingen, hastigare an fbrr gifva vika och for- 

 svinna, f6r att ersattas af de nya talformer, som man antagit i skrift och sasom sprak for 

 de folkklasser, hvilka klada sig efter utlaridska bruk , men som i sinom tid skola anses for- 

 tildrade och ater ersattas af andra. 



Till en betydlig del andras val skrifsFittet efter sprak et, men ej fullstandigt; ty man 

 ar benagen att qvarhalla det bruk, vid hvilket man blifvit vand, ehuru det kan visas vara 

 oriktigt. Endast pa detta satt kan man forklara, att vi i svenska spriiket bibehalla skrif- 

 satt som aro sa oritnliga, som t. ex. det i orden: hafva, gifva, skrifva, knif, blif o. s. v. 

 Det / som annu qvarst;lr i dessa ord rnaste en gang hafva varit tydligen uttaladt, uti na- 

 gon dialekt, der det mojligtvis annu qvarstar. Det larer ej hafva kommit i bruk i skrift 

 forr an pa 1300-talet; i danskan har det aldrig funnits*). Ett markligt exempel pa va- 

 nans magt och deraf foljande "conservativ" rigtning tillhopa med begaret att reformera, ar 

 det, att under det man nu hos oss ar angelagen om att forandra de utlaridska ord som 

 tillfalligtvis begagnas i vart sprak, och skrifver t. ex. : schatull, schoklad (hvarvid man g6r 

 dessa ord till "svenska" genom att insatta det tyska sch i stallet f5r de ursprungliga sc 

 eller ch), muvemang, foljetang, fatolj o. s. v., sa markes ingen benagenhet att ratta de i 

 vart eget sprak vanliga skrifsatten som kunde vara lika f5rtjenta af andring, sasom det 

 nyss anforda; c och q maste i utlandska ord andras till k; men i svenska ord fa de ej 

 rattas! - De fors5k till andring som blifvit gjorda hafva misslyckats ehuru Danskan sedan 

 lang tid tillbaka foregatt oss med godt exempel. 



Olikheten inellan dialecter besta till nagon liten del uti olika bojningar af orden, 

 eller uti en forandrad betydelse af samma ord (t. ex. ordet vinna betyder i N. 0. Skane: 

 forma; jag winger inte,=jag formar ej); eller deruti att vissa ord blifvit forlorade, att 

 andra blifvit mera brukliga eller nya upptagna o. s. v.; men dessa olikheter aro dock ej 

 pa langt nar sa verksamma att gora dialecterna olika, som det forandrade uttalet af bok- 

 stafverna och serdeles vocalerna. Det som isynnerhet g5r att uppsvearna hafva svart att 

 fOrsta den skanska munarten ar det ofta fOrekommande bruket af de s. k. diphthongerna: 

 aj, ej, 6j, aw, saint ng och det engelska w i stallet for de uppsvenska reria vocalerna: a, 

 e, y, o, samt n och v; nara nog sasom i engelskan, med hvilket sprak forOfrigt manga 

 gemensamma ord antyda den gamla slagtskapen**). 



I fall nu, uti en sa afskild dialect, det olika uttalet af hvarje bokstaf reduceras 

 till mer eller mindre likhet med en annan, som anses for normalsprak , eller det bildade 

 folkets sprak, och saledes afven skrift-sprak , si! forsvinner derigenom en hufvudsaklig de.1 



*) Sasom ytterligare exempel anfora vi de svenska orden: ljus, ljud, ljuf, ljuga m. fl. dylika, uti hvilka / nu- 

 mera icke hores. Men man kan dock med visshet uppgifva, att dessa / fordom varit tydligt uttalade, samt 

 att j da varit ett kort i, sasom iinnu i Dalarna (Stminstone i nagra dylika ord). Der sa'ger man nemligen: 

 lius. Uti derivata och ofta i dialekterna , Iramtradcr I rent uti dessa ord och det eftertoljande ju ersiittes af 

 en enkel vocal (y, u, 6), t. ex. lysaj Sk. och D. lys; Sk. ly (lyd=ljud; deraf ordet lyder, uti talesattet: 

 meningeii lyder sa); logn (T. liige); Sk. lyfflig (T. lieb); Noni. omsom Ljusne och Lusne elf. 



") Till de hhi- anforda olikheterna mellan dialekter, och mellan sprak i allmiinhet, kommer iinnu en, som ar af 

 betydlig vigt, uemligen den rhytm hvarmed uttalet sker, och den s. k. sangen i spraket. Denna bidrager 



