OM VATTENHOJDENS OCH VINDARNES FOR ANDRINGAR. 251 



haremot med skal invanda, att afstandet rnellun manga af de ifragavarande lokalerna 

 verkligen synes vara nog litet, for att en dylik vagformig ojeinnhet i rdrelsen, atminstone 

 till det Ii6ga belopp, sorn bar ifragasattes, skulle kunna sasom sannolik antagas och ratt- 

 fardigas. Ofver denna del af fragan torde vi val saledes annu en tid blifva tvungne att 

 innchalla rned vart omdorne, tills vi genom nagra rnera noggranna iakttagelser hunnit 

 forskaffa oss en mera stadgad och saker kannedom derorn, bekraftande eller ej. 



Huru dock forhallandet med afseende pa alia dessa detaljfragor an ma vara, sa synas 

 emellertid sa manga sammanstarnmande omstandigheter hogt tala for en verklig tillvaro 

 af fenomenet, for en annu forsiggaende nivafOrandring ') , att vi, pa den standpunkt der 

 fragan for narvarande befinner sig, icke kunna annat an antaga detsamrna sasom ett nara 

 nog fullt bevisadt faktum. Det bar dcrfdre icke heller kunnat vara min mening, att ge- 

 nom ofvan framstallda anmarkningar yttra eller frarnkalla nagra tvifvelsmal derofver, utan 

 endast att i nagon man fasta en tillborlig uppmarksarnhet lika mycket pa de ofverdrifna 

 verkningar man velat tillagga den ifragavarande rorelsen, som pa den ofullstandiga och 

 osakra method, som allt hittills blifvit begagnad for att bestamma densammas storlek eller 

 beloppet af de arliga och sekulara nivaforandringarne. 



Det skall nemligen helt visst icke undfalla nagon, som at detta amne skanker en 

 narmare eftertanka, huru faga tillfSrlitliga och sakra de resultater i sjelfva verket kunna 

 blifva, som genom det hittills brukliga, sa att saga nakna, forfarandet fasta rnarkens 

 inhuggning och tid efter annan skeende afvagning foranledas, och att, om an de gjorda 

 iakttagelserna vid dessa vattenrnarken i allmanhet synas bekrafta hypothesen om en annu 

 fortfarande rorelse, sjelfva methoden vid deras anstallande dock pa langt nar ej kan sa- 

 gas tillfredsstalla de ansprak pa onskvard noggrannhet afven i detaljuppgifter, som feno- 

 menets vigt och intresse krafver. Intet afseende har riernligen vid dessa observationer 

 hittills blifvit fastadt vid hafvets sanna medelhojd pa stallet 2 ) och dock ar denna, vi 

 maste medgifva det, den enda sakra berakningsgrund , pa hvilken man uti ifragavarande 

 fall har att bygga och utan hvilken man lika litet hadanefter som hittills kan lyckas er- 

 halla en fullstandig kannedom om fenomenet. Genom att hafva forsumrnat denna enkla 

 omstandighet , sta vi nu tyvarr, efter mer an ett sekels forlopp, icke manga steg narmare 

 sanningen an vara f5rfader gjorde och detta oaktadt alia de talrika marken, hvilka klip- 

 porria langs vara kuster hafva att erbjuda. 



Det ar ett for hvarje vart lands kustbo karidt faktum , hurusom vattnets yta af vissa 

 vindar, som med ofvergaende haftighet upptrada eller en langre tid ihalla, allt efter lo- 

 kalens belagenhet, uppdrifves eller nedsjunker mer och mindre betydligt ofver eller under 

 sitt vanliga stand och huru dessa svankningar i vissa fall kunna uppga till flera fot, hvar- 

 efter en viss liingre eller kortare tid ar behoflig for utjemnandet af de sagde verknin- 



') Med afeeende pii sjelfva gruodorsaken till denna nivfiforiiiulring tilliitev jag mig hilr erinra ora en uppsats af 

 P. N. SILJESTROM, Om naturen af jordens plutoniska och vulkaniska krafter, inford i dess Af haiidlingar i 

 fysiska och filosofiska amnen, l:sta Haftet, Stockholm 1854, uti hvilken den hypothesen uppstalles 

 och genom matliematisk kalkyl gores sannolik, att suviil hojnings- som sanknings-fenomenet (att icke tala om 

 jordbafningar och vnlkaniska utbrott) foranledes af de sti-oniningar, som i olika rigtningar annu fortfarande 

 torde egti rum hos jordens inre flytande karna, till folje hvaraf standiga temperaturutbyten mellan de olika 

 uppvarmda delarne och dessas storre eller mindre utvidgning till sina volymer uppkomma. 



2 ) Ett enstaka undantag harifriin erbjuda likviil observationerna vid Skallo-market nara Calmar, hvarest, bade 

 vid inhnggningen och vid de sedermera gjorda afvfigningarne, medelhojden ganska riktigt blifvit iakttagen 

 (Vet. Ak. Handl. 1757, sid. 74 och 1844, sid. 329). 



