BESKRIFNING OFVER DALKARLSBERGS JERNMALMSF ALT. 459 



torde sannolikt icke vara annat, an forklyftningsytor eller naturliga aflossningar hos den 

 ofyndiga bergarten, och hvilkas temmeligen konstant lika utstriickning i N.V. S.O. emel- 

 lan de sarskildta rnalmfallen utan n tvifvel torde hafva nagot sammanhang med sjelfva 

 rnahnfallens linsformiga skapnad. Atfoljande salunda pa sina stallen nagondera af dessa 

 malmfalls utspetsande salband i gaflarne, hafva de ocksa sakerligen for sin uppkomst haft 

 att tacka samma alliminna krafter, sorn vid hela bergbyggnadens utbildning i stort, sa 

 till fyndighet sora ofyndighet, gjorde sig gallande och synes mig icke osannolikt just har- 

 igenom antyda eller papeka den rigtning, i hvilken nya maliiifyndigheter vid sidan af de 

 redan kanda foretradesvis bOra sOkas. 



Hvad dessa skolars tillkomst och bildningssatt betraffar, sa kunna de ingalunda han- 

 foras till de vanliga gangbildningarnes kategori, utan maste val anses vara uppkomna lik- 

 tidigt eller nara liktidigt med de berg- och malinarter, som utaf dem nu genomskaras. 

 SkOlarnes egenskap, att till sin hufvudmassa besta af ett amne, som upptrader icke blott 

 sasom en yttre bekladnad kring de sarskildta malmfallen (nemligen i de salband, som 

 skilja fyndigheterna fran den omgifvande gliinrnerskiffern), utan afven sasom en innerh'g, 

 for blotta 5gat nastari osynbar, inblandning uti sjelfva inalmen, denna deras egenskap sy- 

 nes nogsamt antyda sannolikheten af den forestallningeri, att de antingen aro samtidiga 

 utskiljningar ur den blandning af berg- och malinarter, som har varit foremal for de 

 galvaniskt-elektriska krafternas spel, eller ocksa att, vid nagon viss tidpunkt under mas- 

 sornas bOrjande stelning eller torkning, sprickor bar och der i vissa rigtningar Oppnat sig, 

 som dock snart ater fylldes igen genom insippradt material fran den omgifvande annu 

 geleelika massan. 



Vidkommande derefter slutligen det formodade s. k. Wretgrufvelagret, sa ar det vis- 

 serligen f5r tidigt, att ofver dess verkliga tillvaro, inre natur eller sannolika utstrackning 

 vaga ett sakert omdOrne, sa litet eller alldeles intet kandt och genom brytning taget i 

 ansprak, som det annu ar. Den skiktlika inre byggnad eller parallelstruktur, som hos de 

 bada andra stora malmsamlingarne bar pa faltet, Agrufve- och Ryrnningslagren, ar sa 

 val utpraglad och i ogonen fallande, skall af mangen, jag fruktar det, tdrhanda ocksa 

 icke anses sasom ett nog talande skal, att afven betrakta den ensliga Wretgrufvefyndig- 

 heten sasom en del af annu ett tredje dylikt malmlager vid sidan af de bada andra. 

 Kompassens forhallande i dagen mellan Wretgrufvan och Molingsgrufvan', norr om Agruf- 

 velagret, skall ocksa kanhanda anses erbjuda for liten anledning, att pa denna sida for- 

 inoda tillvaron af en mera samlad malrnfyndighet. Men da man af gammalt kanner, huru 

 svartrnalm och blodsten forekornrna tillsammans och Omsesidigt utbyta hvarandra har pa 

 faltet, kunde det val icke vara en omojlighet, att den sednare inalmarten har vore den 

 radande, men svartrnalmen deremot den underordnade bestandsdelen, och hvarigenom sa- 

 ledes magnetnalens nara likgiltiga forhallande kunde forklaras. Den enkla anordning i 

 malmfallens fordelning pa bestamda lager, som eljest har pa faltet eger rum, har emel- 

 lertid icke kunnat undga att uppvacka en aflagsen aning om ett likartadt forhallande af- 

 ven hvad Wret- och Molingsgrufvornas fyndighet betraffar. I sa fall vore det formodade 

 nya lagret annu icke pa langt nar oppnadt och kandt till sin fulla magtighet, sasom en- 

 dast i yttersta andarne hittills vidrordt, men torde val i likhet med Agrufvelagret, sjelft 



