462 A. ERDMANN, 



pa koutaktytorna beklildda med tunna chlorithinnor, under olika vinklar sammanstdta ined 

 hvarandra, hvaraf en gifven foljd ar, att inalmen saknar all sainmarihallning eller hall- 

 fasthet. Da nu dertill kommer en nJVra likadan beskaffenhet icke blott hos de omgifvaiidt 

 feta och lossniga chloritskOlarne, utan afven hos det ofyndiga berget (glimmerskiffern), sa 

 inses latt, att grufvebrytningen hllrstades bar att kampa med ganska stora svarigheter 

 ined afseende pa grufvornas sakerbet och bestand for framtiden. Inga band eller pelare 

 af inalmen kunna derfore i allmanhet bar qvarsattas, ty erfarenheten har i alia tider lart, 

 att hvarje storre fristacnde eller Ofverhangande malmmassa af sig sjelf forr eller sednare 

 sOnderfaller och forstOres. Starka forstamplingar af grofva timmerstockar rnaste derfore i 

 stallet avagabringas , till styrka och stOd for de lossniga skOlvilggarne , ifran hvilka anda 

 tidtals stOrre och mindre stalp intraffa, sa snart timret, sa utsatt som det i dessa mOrka 

 dragfria rum ar for en standigt halffugtig luft utan markbar vadervexling, med tiden 

 bOrjar m5gla och multna saint saledes icke langre magtar motsta det betydliga trycket af 

 de Ofverliggande eller Ofverhangande stenmassorna. 



Rorande grufvefaltets ratta aider och forsta bearbetande har man inga fullt sakra 

 underrattelser. En af de aldre i behall varande relationerna, den af 1669, omnamner 

 bland de sedan urminnes tider odeliggande grufvorna en med namnet Hertigsgrufvan , 

 hvaraf man velat draga den slutsatsen, att bergsrorelse har forefunnits redan under Hertig 

 CARLS, sedermera CARL IX:s tid. Sannolikt har ocksa detta varit handelsen, ty bergsman 

 fran Nora och Lekebergs bergslager sagas redan langt fore 1600-talets ingang hafva hem tat 

 en del af sitt malmbehof harifran, ehuru, till folje af da brukliga arbetssatt medelst till- 

 inakning eller branning och en roflysten brytning, grufvorna flera ganger igenrasat och 

 Ofvergifvits, tills de efter en langre eller kortare tids hvila ater blefvo af andra egare 

 upptagne. Under tidpunkten fran bOrjan af 1600- till medlet af 1700-talen synes dock ; 

 till foljd af de manga krigsoroligheter, i hvilka landet da var inveckladt, den mesta rOrel- 

 sen har pa faltet hafva varit utslocknad och endast nagra fa grufvor med nagon ringa 

 fart blifvit bedrifna. Vid slutet af den tiden bSrjade dock landet smaningoin hemta sig 

 efter all den utmattning och alia de sar, som genom nara sekelslanga fejder blifvit det- 

 samma tillfogadt, och den kraft, som i langliga tider blifvit spilld for erofringslystna pla- 

 ner pa frammande landamaren, bOrjade nu smaningom vakna till lif och rorelse for lan- 

 dets egna allt for liinge forsurnrnade inre behof och angelagenheter. Sedan Sveriges 

 konungar och folk under sa manga foregaende arlmndraden skordat lagrar och ara nastan 

 endast pa krigets blodiga bana, blef det nu i stilllet deras bem5dande att rigta all sin 

 uppmarksamhet at de fredliga varf, som utgOra foremul for vetenskaper, konster och nii- 

 ringar, hvilka ocksa derfore nu, som bekant ar, sago ett nytt tidskifte, fullt af ljus och 

 forhoppningar, inom landet for sig randas. Afven den sa lange i dvala liggiinde bergs- 

 rOrelsen blef i sin mon delagtig af det lif, som inorn alia naringsgrenar sa smaningoin 

 uppspirade, och icke fa voro nu de gamla ode grufvefalt, som i an det ena, an det an- 

 dra af rikets landskaper borjade att med nytt arbete ater belaggas. Och slSggornas atcr- 

 skall i skaktens djup och milornas rOkhvirflar i de ensliga skogarnc, vattenhjulens pla- 

 skande i elfvarne, balgornas pustande i hyttorna och hamrarnas tunga slag i smedjorim 



