426 D. G. LINDHAGEN, 



bildernas formanligare forhallanden, enligt hvad de forda journalernas noggranna anteck- 

 ningar utvisa, men att likviil icke s;i fa undantag harifran forefinnas. Huruvida observa- 

 tionsmaterialet under sadant forhallande kan anses fullgodt for det uppgifmi andanialct, 

 skall framdeles nilrinare utredas. 



De ifragavarande bergspetsarne aro foljande: 



Bvscktau 717,<s toiser Qfver Asowska sj6n. 



Elbrus vest-spets . . 2896,-* 



Elbrus ost-spets . . 2885,7 



Kacbek 2588,6 



Anonymus 2649,3 



Af dessa bergspetsar bar Beschtau blifvit observerad fran 5 slirskildta stationspunk- 

 ter, Elbrus V. fran 4, Elbrus O. fran 4, Kasbek fran 7 och Anonymus fran 5. Da nu 

 ett ocb samina bergs afstand fran de olika stationspunkterna icke aro lika, utan tvartom 

 ganska skiljaktiga, och da, sasom vi veta, refractionens belopp psi ett gifvet siitt rilttar 

 sig efter afstandena, sa inses liltteligen rnojligheten, att ur det samlade materialet af berg- 

 spetsarnes observerade zenith-distanser och ur stationspunkternas kanda hojder Ofver hafs- 

 ytan, i forening med de afvenledes kanda afstanden, harleda sa val de ifragavarande 

 bergens hojder, som ock refractionens varden vid de olika tillfallena. Dessa luirledningar 

 hafva af W. STRUVE blifvit utfOrda i inledningen till det ofta citerade verket "Beschrei- 

 bung etc." Ville man i samma syfte bearbeta detta observationsmaterial , men dervid 

 lagga den stranga theorien for terrestra refraction till grund, szi borde zenithdistans-obser- 

 vationerna i samina detalj, som STRUVE gjort det, behandlas, och bland annat afven berg- 

 spetsarnes hojder inga sasom obekanta qvantiteter i de vilkorsequationer, till hvilkas upp- 

 stallande observationsmaterialet ger foranledning. Da detta likval icke ar iindamalet med 

 den undersfikning, hvilken vi har skola foretaga, utan blott det, att tillse, huruvida samina 

 observationsmaterial besitter de erforderliga egenskaperna for att kunna leda till tillforlit- 

 liga positiva resultater i afseende pa terrestra refractions theoretiska constanter, sa kunna 

 vi atnoja oss med ett mera summariskt forfaringssatt. Vi skola derfore forst och framst 

 antaga, att de af STRUVE pa det ofvan antydda sattet harledda vardena p;l ten-estra re- 

 fraction for de olika observationstillfitllena aro riktiga, livilket antagande sammanfaller med 

 det, att de dcducerade vardena pa bergshojderna aro felfria eller, rattare sagdt, de basta 

 mOjliga, som ur de forhandenvarande data kunna harledas; hvilken forutsattning bur i det 

 narmaste vara med verkliga forhallandet dfverensstammande. Den omstaridigheten nilni- 

 ligen, att STRUVE icke lagt en strang refractionstheorie till grund for sina under.soknin- 

 gar, bOr hafva ett ganska ringa inflytande pa de harledda bergshojderna, men traft'ar der- 

 emot de slutsatsers allmangiltighet, till hvilka han i afseende pji terrestra refractions all- 

 manna forhdllanden genom sina undersOkningar kommit. Vidare, ernedan refractionens 

 /a-varden (se sid. 402) blott obetydligt variera med ett och samma foremals foriindrade 

 afstand, skola vi annu tillata oss att sammanshi alia till en och samma bergspets hOrandc 

 ft till ett geinensamt medelvarde, som vi antaga gilllande for det motsvarande medel- 

 afstandet. 



STRUVE har ur sin undersokning uteslutit alia sadana zenithdistans-observationiT. 

 som icke motsvaras af nagorlunda lugna bilder. Att ett sadant forfarande, om dervid 

 intet godtycke kornmer i fraga, i allmanhet ar riktigt, kan icke bestridas. I riurvarande 



