452 A. ERDMANN, 



bara svftngningar, utaf hvilka den i ostra andan tyckes vara den betydligaste. Under 

 hela denna strilcka af 100 fainnar bibehaller sig lagret standigt Oppnadt. Det tilltjocknar 

 och afsmalnar visserligen under sin fortstrykning Omsevis pa n;tgon mindre Ulngd, men 

 fOrsvinner dock aldrig belt och bullet, och endast ett enda exempel pa ett nagot fullstiin- 

 digare utspetsande bar hittills blifvit bar iagttaget, nernligen i gransen cmcllan Ostcr- 

 Rymningen och NyRymningen, hvarest man pa, 4050 famnars afvagning tydligen s;ig 

 huru dessa grufvors malmer nastan alldeles utkilade einot hvarandra med sina respektive 

 gafvelspetsar i oinedelbar och direkt kontakt. 



Sjelfva inabnen, som i sitt inre genomdrages af en mangd lossnor och slappor, pa 

 ytorna bekladda med talk eller cblorit, begransas icke ornedelbarligen af gliminerskiffern, 

 utan omgifves narmast pa otnse sidor af salband , som besta af chlorit eller chloritblandad 

 glimmer och talk. Dessa salband, som i allmllnhet utan afbrott fortsatta fran ena ilnihui 

 af lagret till den andra med skarp och redig aflossning emot malmen, afsmalna och till- 

 svalla omsevis och upptrada pa sa satt med en mycket foranderlig tjocklek, vexlande 

 mellan nagra turn och flera fot. Men likasorn sjelfva malrnen i ymnighet fir uppfyld mod 

 lossnor och sprickor, i lika hog grad ar detta afven handelsen med de feta och skuliga 

 salbanden. Nastan alia de band, som salunda under lagrets bearbetande till en bOrjan 

 blefvo qvarlemnade f5r vaggarnes understOdjande, hafva salunda dels af sig sjelfva son- 

 derfallit och nedramlat, dels ocksa slutligen med flit blifvit nedtagne, sasom pa intet 

 satt uppfyllande sitt andamal, emedan de smaningom allt rnera nedglidit utefter salbanden 

 och slutligen alldeles forlorat sitt sammanhang och filste med vaggarne. I det stallet bar 

 man i de fiesta fall sedan langre tid tillbaka vidtagit och brukat den utvfigen, att me- 

 delst ett stOrre antal vid hvarandra fogade starka och grofva timmerstockar bar och der 

 forstdmpla och uppstOdja de skoliga och brackliga bergvaggarne, och icke ringa ar sa- 

 lunda numera den arliga jitgangen af det timmer, som i och for detta andamal for faltets 

 alia grufvor ar erforderligt. 



Det bar f5rut bar blifvit namndt, att Rymnings- och Agrufvelagren skiljas fran 

 hvarandra genom ett mellan dem lagradt tjugo famnar magtigt lager af ofyndig glimmer- 

 skiflfer. Blott i dagen upptrader emellertid gliminerskiffern till denna bredd , men minskar 

 i tjocklek allt mer och mer pa storre djup, sa att dess magtighet redan pa 80 famnars 

 afvagning blott ar tio och vid 100 famnars djup endast knappa fern famnar. Detta for- 

 hallande harrOr endast af de bada lagrens olika grad af fallande, ty Rymningslagret, 

 hvars stupning i allmanhet kan uppskattas till 20 30 fran lodlinien mot norr, skall 

 naturligtvis pa djupet allt mera nilrina sig till Agrufvelagret , som deremot hela vagen 

 utfore bibehaller samma ringa stupning af 5 10" at samrna vaderstreck och till och rned 

 mangenstades visar sig vara staende. 



En jemnforelse mellan Rymningslagrets obetydliga miigtigbet mot Agrufvelagrcts 

 (eller det fOnnodade Wretgrufvelagrets) kan emellertid icke undga, att frarnkalla den ska- 

 liga misstankan, att, likasom Agrufvelagret bestar utaf en samling af vid hvarandra lig- 

 gande jemnsidiga rnalmstreck, afven den nu ifragavarande fyndigheten , langt ifran att 

 &nnu vara till hela sin naturliga bredd och iniigtighet uppslagen, mojligtvis sjelf blott 

 vore en integrerande del af ett st5rre sadant, som vid sidan af de redan Oppnade rum- 

 men kunde dolja en eller annan dylik parallel af mer ocli mindre brytvardig natur. Att 

 dessa mOjligen fOrhanden varande okanda malmparalleler icke kunna hafva sitt lage norr 



