So 



fald af heliga bilder i dot menskliga sinnet, 

 hvilka bilder, allt som de qvarhallas af sinnet, 

 fa en bestamd gestalt, blifva bilder afven for 

 ogat, ocli till slut verkeliga idoler. I Monotheis- 

 men ater bemaktigar sig den for all Natur till 

 grund liggande Enheten Meuniskans sinne, qvar- 

 haller sig der, och kan i det yttre blott tankas, 

 pa sin hojd beteknas, icke afbildas, ieke for sin- 

 nen framstallas. Deraf komoicr dct, att uti CLri- 

 stendomcn, den herrligaste annu kiinda nppenba- 

 relse af Monotheism, Christus, den menniskoblif- 

 ne Guden, skall inbildas och lefoa uti oss, icke 

 afbildas och tillbedjas utom oss, da'deremot i 

 Hedendomen iorhallandet ar motsatt, och Gn- 

 darne sokas af menniskors ogon, tillbedjas i den 

 xttre Naturen och lysa och herrska hvar och eii 

 i sina terapel. Men ehuru saledes den nya 

 tiden ar Monotheisraens tid, och den gamla Po- 

 lytheismens, framtrader dock i hvarje det den 

 tillhorande elementet blott ofvervagande, icke 

 uteslutande det andra. Angaende narvaron af det 

 Polytheistiska elementet i den nya tiden, erindre 

 man sig den Christendomen begynnande Cathol- 

 ska forsamlingens alia helgon och bilder. Att 

 deremot en hvarje egentelig Gudabild forsmacn- 

 de Monotheism ocksa ingredierar i den gamla ti- 

 rfen, synes bast hos Judar (Jfr. Exod. XX. i - 5 



