160 



Och deraf kumle man finna aft cle voro Irlandare." INagot 

 nar sanima onl repeteras i slutet af forordet till Landnama. 

 Uppgifterna hafva all klarhet och tillforlitligbet och inne- 

 bara eft af de vackraste sammanfraftanden , som den aldsta 

 nordiska historien kan uppvisa. 



DICUIL fortfar: "Afven antlra oar fliuias i liaf'vet norr 

 om Britannien , pa ett afstand af ungefarligen tva dagars 

 och tva natters segling, nar vinden ar gyjisam. En from 

 mtink har berattat mig, att ban liunnit till en af dem , se- 

 dan ban seglat tvenne sommardagar och en natt. Flera af 

 dessa oar aro belt snia; nastan alia aro skilda fran bvaran- 

 dra genom tranga sund. Under inemot bnndrade ar liafva 

 nuinkar fran vart Irland (nostra Scotfia) pa dem vistats. 

 Men sasom de fran \erldens borjan varit obebodde, sa tiro 

 de ock nu ofvergifna af munkar, for de nordmanniske riif- 

 vares skuld, som der ba'rja. Dessa oar liafva en oraknelig 

 mangel far och manga slags hafsfaglar. Vi finna icke dessa 

 oar omtalade bos gamla forfaltare^'. Vid fragan om dessa 

 oar bar man att tanka pa trenne dgrupper. Orcaderna ktinna 

 icke gerna vara inenade. De ligga deitill for na'ra den bri- 

 tiska kusten ocb voro pa den ifragavarande tiden icke s.-i 

 obekanta , som DICUIL framsfaller dessa. Sheilain^-dante 

 aro icke sa manga; de utgora en stor ocb 6 sma oar, hvar- 

 med DICUILS ord icke olverensstannna. Saledes atersta val 

 blott Faroarne. Men dessa kunna ock ratt val vara me- 

 nade. I sadant fall liafva vi fran borjan afattonde arbun- 

 dradet (100 ar fore Dicuil) icke alldeles ovigtiga nppgifter 

 om dessa oar. Vi se bum de redan da (oclr sa hogt opp 

 i tiden ga icke vara nordiska underrattelser) fingo vidkannas 

 besok af de skandinaviska vikingarne. 



