115 



bart ved Gletscherens Fod danner det en vild rivende 

 Bjergstr0m, der bryder igjennem Dalen, idet den river Ler 

 og Sand med sig og bestandig afsliber Klipperne, mellem 

 hvilke den baner sig Vej. Baekkene forene sig til Floder, 

 hvis Vand naesten altid er farvet stygt gult af en umaade- 

 lig Maengde Ler eller andre Jordarter, som det bar taget 

 med sig paa sin Vej, og som det afsaetter der, hvor det 

 10ber roligere, om ikke f0r saa i det store Verdenshav, 

 hvor der da dannes de store bekjendte Sandbanker, som 

 findes ved Udlebet af enhver Flod. 



Slige Omdannelser kjender Maanens Overflade ikke, 

 den bar ingen Storme og intet Hav, der kunde oprores 

 ved dem. Den Forvittring, der lidt efter lidt omdanner 

 vore Fjeldes Overflade og gjor den skikket til Vegetation, 

 kan ikke finde Sted der. Run indenfra kunne Omvaelt- 

 ningerne komme , men da komme de Iydl0se uden det 

 Bulder, der ledsager vore vulkanske Phaenomener, thi ingen 

 Lyd kan opstaae i Maanens lufttomme Omgivelser, D0ds- 

 stilhed hersker over den. 



Det blev tidligere omtalt, at Tusm0rket hidrerte fra en 

 uendelig Brydning og Tilbagekastning af Lysstraalerne i 

 Atmosphaeren. Det er dog naturligvis ikke blot, naar Solen 

 er under et Steds Horizont, at dens Straaler saaledes ad 

 Omveie naae derhentil; den samme Brydning og Tilbage- 

 kastning finder Sted under hele dens Gang over Himme- 

 len; og alene derved bliver det muligt for dens Straaler 

 at finde Vej til Steder, hvor de ellers aldrig kunde komme. 

 Uden det vilde der vaere det fuldkomneste M0rke i vore 

 Vffirelser, naar ikke det direkte Sollys faldt ind i dem; i 

 Skovene, i dybe Dale, ja i Byernes Gader vilde der herske 

 den dybeste Nat; thi det er kun brudte og tilbagekastede 

 Solstraaler, der oplyse dem. 



8* 



