125 



Drede af flere tusinde Fod kan man dog neppe antage, 

 at Maaiiebeboerne skulde anlsegge. Del rimeligste er vel, 

 at de ere store maegtige Revner, som vi ikke have Mage 

 til her paa Jorden. 



Uagtet den almindelige Bjergform paa Maanen i h0j 

 Grad afviger fra, hvad vi pleje at se paa Jorden, findes 

 der dog ogsaa Bjergkjader paa Maanen, men i meget 

 ringe Antal og med Udstraekninger, som ikke kunne sammen- 

 lignes med dem, vore starre Bjergkjaeder have. 



Foruden det at vi se Djergene skinne staerkt i Sol- 

 lyset og kaste kortere eller langere Skygger, eftersom Solen 

 staaer h0jere eller lavere over deres Horizont, viser der 

 sig en betydelig Forskjel i Udseendet af de forskjellige 

 Dele af Maanefladen, idet nogle ere lysere, andre ere 

 mere m0rke. Tidligere troede man, at de morkere Par- 

 tier vare Have , de lysere fast Land , og man gav derfor 

 de m0rkere Navnene mare (Hav) eller lacu s (S0). At denne 

 Forklaringsmaade ikke var den rette, beh0ve vi nu ikke at 

 sige. Sandsynligvis ligger Forskjellen i Overfladens Be- 

 skaflenhed, idet de m0rke Partier ere af en mere 10s Bygning, 

 mere ujevne, medens de, som i staerkere Grad kaste Sol- 

 ly set tilbage, ere haardere og glattere. Farven af de for- 

 sjellige Stenmasser kan vel ogsaa spille en betydelig Rolle 

 i denne Henseende. Mrkva3rdige ere nogle staerkt lysende, 

 flere Mile lange Striber, der danne et belt Straalesystem 

 om enkelte Ringbjerge, og som gaae igjennem Dale og 

 Sletter op over Bjergene uden i mindste Maade at for- 

 andre Retning eller Form. Hvad det er, ved man ikke; 

 Bjergkjeder kan det ikke vaere, da de slet ingen Skygge 

 kaste, selv naar Solen staaer ganske lavt. Det var vel 

 muligt, at det kunde vaere Gauge af staerkt lystilbage- 

 kastende Bjergarter, der have gjennembrudt Overfladen. 



