44 



leve sammen med Ligealdrende ,,af ringere Herkomst," 

 den er ogsaa skjendt i forskjellig Grad herskende hos Dy- 

 rene. Den leder saaledes ikke blot mange Dyr, som Dr0v- 

 tyggere og Heste, til bestandigen at leve i Hjorde til 

 gjensidig Forsvar og Understettelse, men ogsaa mange andre 

 Dyr, som Rovdyrene, der paa Grund af deres Leveviis ere 

 n0dte til at leve og jage enkeltviis eller parviis, til i en- 

 kelte Tilfaelde at danne et Selskab for ved forenede Kraefter 

 at opnaae, hvad der ikke kan lykkes den Enkelte. Saa- 

 ledes bar man oftere seet en Skare Ulve anfalde den Hjord, 

 som den Enkelte ikke med noget Held kunde angribe, og 

 efter Byttets Deling atter skille sig ad lor igjen at leve 

 enkeltviis. Denne Sammenslutning af Dyr, der ellers leve 

 enkeltviis, kan ikke tilskrives Instinktet, thi dette kan ikke 

 paa eengang lede Rovdyrene til snart at leve enkeltviis og 

 snart i Faellesskab, naar der behoves Anvendelse af for- 

 enede Kraefter ; det Instinkt, der driver Rovdyrene hertil, er 

 ikke saa ganske blindt. Selskabelighedsdriftens praktiske 

 Betydning linger deri, at Erfaringen bar laert, at kun de 

 Dyr, der i vild Tilstand danne Hjorde, kunne gj0res til 

 Huusdyr og bruges som saadanne. Det synes derfor, 

 som om Huusdyret anseer Mennesket for et Medlem af 

 dets Hjord, og er dette f0rst skeet, vil Mennesket paa Grund 

 af sin aandelige Overlegenhed let vide at blive den her- 

 skende, at blive af Dyret anseet for dets Hjords Anf0rer, 

 bvem det da lyder desto mere ubetinget, jo mere det feler 

 Anf0rerens Overlegenhed. Derfor lyder det tamme Huus- 

 dyr Mennesket saaledes, som Mennesket forlanger Lydighed 

 af et Dyr. De Dyr, der almindelig leve enkeltviis og kun 

 undtagelsesviis danne Selskaber, kunne i det Hejeste taem- 

 mes, men aldrig gj0res til Medlemmer af Menneskets Huns- 

 stand; et traeffende Exempel i saa Henseende er Katten, 



