139 



Vandet, medmindre den befandt sig netop i Jordklodens 

 Midtpunkt; der vilde dog den mindste Forrykning af dens 

 Stilling vaere nok til at lade den stige op og svemme 

 ovenpaa Vandet. Korkkuglens Sterrelse forandrer Intel 

 heri; vi kunne altsaa taenke os den saa stor, at den ikke 

 lod mere Plads tilovers for Vandet, end den faste Jord nu 

 gj0r, og vi kunne ogsaa, uden at foranledige synderlig 

 Forandring i Resultatet, lade denne store Korkkugle have 

 en ligesaa ujevn Overflade, som Jorden, saa at en Deel 

 deraf ragede op over den tynde Vandflade; endnu vilde 

 Stillingen blive den samme, som da den lille Kugle laae 

 i Midtpunktet af den store Vandklode: der vilde vaere 

 ustadig Ligevaegt, saaledes at den mindste Forstyrrelse 

 kunde bringe de faste Dele, hvor stor deres Masse end 

 var, til at stige op fra Midtpunktet af Kloden saalangt de 

 kunne, hvilket er det Samme, som vi paa en for vor til- 

 vante Forestilling naturligere Maade kunne udtrykke ved, 

 at alt Vand vilde lebe til den ene Side og lade det faste 

 Land ligge paa den anden. I denne Betragtning af en 

 ustadig Ligev33gtstilstand ligger allerede Svaret paa vort 

 Spergsmaal, om Havet er i en saadan Tilstand, at det 

 var mueligt, at det nogensinde under sine voldsomme Be- 

 vaegelser kunde komme til at antage en heel anden blivende 

 Stilling, at alle Vande kuude styrte hen til een Side af 

 Jorden og saaledes oversvemme de hoieste Bjerge. Vi see 

 at dette kun var mueligt, naar den faste Jord deelte Kork- 

 kuglens Egenskab, at vaere lettere end Vand; men vi vide, 

 at Jordens Middeltaethed eller Vaegtfylde er 5 Gang sterre 

 end Vandets, og den Beroligelse, der indeholdes heri, be- 

 styrkes ved Laplaces skarpsindige mathematiske Behand- 

 ling af det her omtalte Spergsmaal, hvorved ban, under 

 en Betingelse, som heldigviis virkelig finder Sted, nemlig 



