184 



estlig Retning og anduver, uheldbringende for Skipperen, 

 Afrikas med Sandbanker daekkede Vestkyst. Tillige vise 

 alle Havkyster (jeg taenker paa de peruanske imellem Amo- 

 tapa og Coquimbo), hvorledes Aarhundreder , ja maaskee 

 Aartusinder kunne gaae hen, ferend det bevaegelige Sand 

 i hede regnlsse Jordstreg, hvor hverken Lecideer eller 

 andre Lavarter spire, formaaer at yde Planternes Redder 

 et sikkert Rodfaeste. 



Disse Retragtninger straekke til, for at forklare, hvor- 

 for Afrika og Sydamerika, trods ydre Lighed i Landenes 

 Form, dog frembyde de meest afvigende klimatiske For- 

 hold, den meest forskjellige Vegetationscharakteer. Men 

 uagtet deu sydamerikanske Steppe er bedaekket med en 

 tynd Skorpe af frugtbar Jord, uagtet den periodisk hliver 

 vandet af Regnstramme og smykket med yppigt fremspirende 

 Graes, bar den dog ikke kunnet lokke de tilgraendsende 

 Folkestammer til at forlade Caracas skjenne Bjergdale , 

 Havkysten og Orinocos Flodverden, for at fortabe sig i 

 denne for Traeer og Kilder blottede Orken. Derfor fandt 

 de europaeiske og afrikanske Eneboere ved deres An- 

 komst Steppen saagodtsom mennesketom. 



Vel ere Llanos egnede til Qvaegavl; men Opdraetningen 

 af melkydende Dyr var ukjendt hos de oprindelige Be- 

 boere af det nye Continent. Ingen af de amerikanske 

 Folkestammer vidste at benytte de Fordele, som Naturen 

 ogsaa i denne Henseende havde tilbudt dem. Den ameri- 

 kanske Menneskerace (een og samme fra 65 nordlig ind- 

 til 55 sydlig Brede, dog Eskimoerne fraregnede) gik fra 

 Jagtlivet ikke gjennem Hyrdelivet, som Mellerntrin, over til 

 Agerbrug. To Arter indenlandsk Hornkvaeg graesse paa 

 Vestcanadas Graesmarker , i Quivira , saavelsom om de 

 kolossale Ruiner af Aztekernes Borg, der (ligesom et 



