282 



en Varme , som for endeel idetmindste gj0r dem uafhaen- 

 gige af den ydre Temperatur; de besidde en Egenvarme. 

 Derved nemlig, at Ilten forbinder sig baade med Fede- 

 midlerne og med de uddede Legemsdeles Elementer, og 

 navnlig med deres Kulstof og Brint frembringer Kulsyre og 

 Vand, vil der i Legemet som udenfor dette finde en Ud- 

 vikling af Varme Sted; det er en virkelig Forbraending , 

 aldeles analog med, at vi i vore Ovne ved at forbraende 

 Kul til Kulsyre udvikle Varme, og det er dette, vi allerede 

 ovenfor ved at benytte Udtrykket forbraende have villet 

 antyde. Denne Egenskab er Aarsagen til, at ethvert Dyr, 

 og da navnlig de , hos hvilke Stofskiftet og Aandedraettet ere 

 staerkest, have en naesten altid stadig Legemsvarme , hvad 

 enten det er Vinter eller Sommer. Menneskets Varme er 

 saaledes altid c. 30 R., en Temperatur, som saedvanlig 

 er betydeligt heiere end den omgivende Atmosphaeres, og 

 som gjer det muligt for Mennesket at leve selv i det 

 koldeste Klima, altsaa til en vis Grad gjer det uafhaengigt 

 af de ydre Forhold. 



Vi have nu fulgt Fedemidlerne paa deres Vei lige fra 

 deres Optagelse i Munden, indtil de gaae over til at blive 

 levende Organdele, og vi ere derved komne til paa flere 

 Steder at omhandle Stofskiftet i Organismen; vi have sect, 

 at enhver Celle eller anden Formdeel har sin nedvendige 

 og naturlige D0d, og efter at have levet i nogen Tid maa 

 erstattes af en ny; at det er gjennem F0demidlerne, at 

 det nye Stof tilegnes , som ved lltens Paavirkning kan 

 trade istedetfor det bortgaaende, og at endelig dette sidste 

 gaaer bort fra Organismen ad forskjellige Veie og i for- 

 skjellige chemiske Forbindelser. Der staaer imidlertid endnu 

 et herhenh0rende Sp0rgsmaal tilbage for os at besvare, 

 det nemlig: I hvilket Maengdeforhold staaer det Bortgaaende 



